Читати книгу - "Пастка"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Саме коли всі весело стрибали й кричали, прийшов Ґуже. Засоромившись, він не насмілювався ввійти. В руках у нього був розкішний кущ білих троянд, що стеблами геть затуляли його обличчя, а квіти кошлатили русяву бороду. Жервеза, з розпашілими від гарячих плит щоками, підбігла до нього. Він так і стояв, не знаючи, куди подіти троянди, а коли вона взяла горщик з його рук, він затинаючись, щось пробурмотів, не наважуючись її поцілувати. Тож їй довелось звестися навшпиньки й підставити щоку до його вуст, але він так збентежився, що міцно поцілував її в око, мало не травмуючи його. Обоє раптом затремтіли.
— О! Пане Ґуже, яка краса! — мовила вона, прилаштовуючи кущ троянд біля інших квітів, які тепер здавалися зовсім непоказними на тлі його густого листя.
— Та ні, ні, — повторював він, не здобувшись на більше.
Трохи отямившись і глибоко зітхнувши, він мовив, що його матір не зможе прийти: їй прихопило поперек. Жервеза засмутилася й сказала, що відкладе шматочок гуски, бо їй дуже хотілося, щоб пані Ґуже скуштувала її. Отож, нікого більше не чекали. Купо, напевно, десь тиняється кварталом разом з Пуасоном, по якого пішов після обіду. Вони пообіцяли прийти рівно о шостій годині. Тоді, оскільки юшка вже майже доварилася, Жервеза покликала пані Лера й сказала, що настала слушна мить, щоб сходити по Лорійо. Пані Лера одразу споважніла: саме вона провадила всі перемовини між двома родинами і домовлялася, як усе мало відбутися. Надягнувши шаль і чепчик, вона статечно, штивна у своїх спідницях, пішла нагору. Прачка лишилася внизу й мовчки помішувала юшку з італійською локшиною. Товариство, враз набувши серйозного вигляду, чекало на подальший розвиток подій.
Першою з’явилася пані Лера. Щоб додати примиренню помпезності, вона зробила коло вулицею. Потім широко відчинила вхідні двері, а пані Лорійо в шовковій сукні спинилася на порозі. Усі гості попідводилися, Жервеза вийшла наперед, поцілувала зовицю, як було умовлено, й сказала:
— Ну ж бо, заходьте. Годі вже, правда?.. Ми будемо люб’язними одна з одною.
А пані Лорійо відповіла:
— Я буду лише рада, якщо так триватиме довіку.
Коли вона зайшла, Лорійо так само зупинився на порозі й, перш ніж ступити далі, чекав, щоб і його поцілували. Ні він, ні вона не принесли букета, вирішивши обійтись без цього, бо вважали, що, прийшовши до Шкандиби з квітами вже першого разу, здаватиметься, ніби вони скоряються перед нею. Тим часом Жервеза гукнула до Оґюстіни, щоб та подала дволітрову пляшку. Тоді скраєчку стола вона налила в келихи вина і запросила гостей випити. Кожен узяв по келиху, піднесли тост за добру дружбу в родині. Запала тиша, товариство пило, дами піднімали лікті й одним махом спорожняли все до останньої краплі.
— Перед супом нічого кращого й бути не може, — проголосив Бош, клацнувши язиком. — Це ще ліпше, ніж копняк під зад.
Матінка Купо прилаштувалася навпроти дверей, щоб побачити мармизи Лорійо. Вона смикнула Жервезу за спідницю й повела її до дальшої кімнати. Нахилившись над юшкою, вони пошепки жваво балакали:
— Ич, які кирпи! — мовила старенька. — Ти не могла їх побачити. Та я чатувала... Коли вона помітила стіл, її лице перекривилося ось так — дивися! — кутики губів задерлися аж до самих очей; а йому від того всього аж дух перехопило, він почав кашляти... Піди поглянь на них: вони й досі кусають собі губи, а їхні горлянки геть попересихали.
— На таких заздрісних людей дивитися боляче, — прошепотіла Жервеза.
Лорійо і справді мали кумедний вигляд. Звісна річ, ніхто не любить, коли його принижують, особливо в родинному колі: коли в одних усе йде на лад, інші казяться, — така вже людська природа. Однак потрібно якось стримуватися й не влаштовувати вистави, правда ж? Та ба! Лорійо стриматися не могли. Їм це було понад силу, вони косували очима, роти в них перекривилися. Зрештою, це було настільки помітно, що решта гостей дивилися на них і запитували, чи добре вони почуваються. Довіку стоятиме їм кісткою в горлі цей стіл з чотирнадцятьма приборами, білою скатертиною та заздалегідь нарізаними шматками хліба. Усе було, наче в якомусь ресторані на бульварі. Пані Лорійо обійшла стіл, похиливши голову, щоб не бачити квітів, і потай помацала широку скатертину, терзаючись думкою, що вона, напевно, таки нова.
— А ось і ми! — вигукнула, повернувшись, усміхнена Жервеза. Руки її були оголені, а біляві пасемця волосся кучерявилися на скронях.
Гості тупцювали довкола столу. Усі вже зголодніли і потроху позіхали зі знудженим виглядом.
— Якби господар був удома, — вела далі прачка, — ми могли б починати.
— Оце так! — сказала пані Лорійо. — Суп до того часу вистигне... Купо завжди припізнюється. Не треба було випускати його з дому.
Було вже о пів на сьому. Усе починало пригорати, гуска могла пересмажитися. Засмучена Жервеза сказала, що було б непогано, якби хтось пройшов кварталом і попитав по винарнях, чи не бачили там Купо. Оскільки зголосився Гуже, вона вирішила піти разом з ним. Віржіні, переймаючись за свого чоловіка,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пастка», після закриття браузера.