Читати книгу - "Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Гра була програна.
— Хто цей молодий чоловік? Божевільний чи пройдисвіт? — запитав юрисконсульт містера Пітча, коли двері зачинилися за Тоніо. — Ви говорили з ним так, ніби наполовину вірили тому, що він справді Тоніо Престо.
— Не наполовину, а майже на всі сто процентів. Справа в тому, що Гедда Люкс дзвонила мені по телефону. Вона запевняла, що бачила фотографії і різні документи, які безперечно підтверджують, що Тоніо Престо змінив свій зовнішній вигляд після якогось лікування. І тільки коли він почав говорити про випробування його як кіноартиста, я, признаюсь, трохи усумнився в тому, що він колишній Тоніо Престо. Осел! Він сам погубив себе. Він пропаща людина. Він занадто розпещений грішми і успіхом, щоб перейти на скромніше амплуа в житті. Маючи звичку широко жити, він швидко розтринькає своє майно, рухоме і нерухоме. Ось чому я поспішаю пред’явити позов.
— Ви передбачливі, як завжди! — полестив Олкотт своєму патронові.
Містер Пітч закурив нову сигару, пустив струминку диму вгору і, коли дим розійшовся, сказав глибокодумно:
— Отак і слава. Коли немає грошей на сигари, зникає і дим слави.
Олкотт шанобливо вислухав цей невдалий афоризм як перлину мудрості.
ЗА РАХУНОК КОЛИШНЬОЇ СЛАВИТоніо засмутила невдача. Вийшовши од Пітча, він відчув слабість в ногах, його мучила спрага. А йому ще треба було пройти довгу і томливу путь назад. Тепер Тоніо йшов прекрасною широкою дорогою кіно-містечка, повз надземні будови, де містилися лабораторії, майстерні, будинки і готелі артистів та службовців.
З правого боку дороги, біля громіздкої будови — складу декорацій — містився невеликий ресторан, — його охоче відвідували в дні зйомок статисти, які проводили тут довгі години чекання. Тоніо машинально опустив руку в кишеню, сподіваючись знайти дрібні гроші. Але, крім пом’ятої носової хусточки, в кишені нічого не було. Престо зітхнув і хотів пройти мимо ресторана, але спокуса була така велика, що Тоніо нерішуче уповільнив ходу і, нарешті, ввійшов у ресторан.
За мармуровим столиком сиділи два початкуючі кіноартисти, блондин і брюнет. Брюнет недавно висунувся із статистів у буквальному і переносному розумінні: він ще грав у натовпі, але режисер висував його вперед так, що глядачі могли виділити його з маси статистів. Ще трохи, і йому дадуть маленьку епізодичну роль. Тоді він стане справжнім кіноартистом. А режисером, який висунув юнака, був сам Тоніо. Цей юнак, — як його прізвище? Сміт. Один із мільйонів Смітів… Заради Престо він кинувся б у вогонь і в воду. Та ба! Тоніо не був схожий на самого себе. І Сміт, звичайно, не повірить Тоніо… Молоді люди пили фруктову воду. Нестерпно! Престо немовби випадково зупинився біля столика двох юнаків.
— Здається, містер Сміт? — запитав Тоніо брюнета, трохи піднімаючи капелюх. — Не впізнаєте? Я Джонсон. Знімався в натовпі у фільмі «Любов і смерть».
Сміт сухо вклонився. Він не може знати прізвища всіх тих, хто складає безлику юрбу.
— А я привіз вам привіт від Тоніо Престо, вчора я бачив його, — вів далі Тоніо.
Ця звістка справила надзвичайне враження. Молоді люди пожвавішали. Сміт люб’язно поставив стілець і покликав лакея.
— Невже? Де вам пощастило бачити його? Що ви питимете? Коктейль?
— Оранжад. Два, три оранжади!.. Страшенна спека, — сказав Престо. — Так, я бачив його вчора.
— І він справді пам’ятає про мене? — цікавився Сміт.
— Аякже, він сказав, що з вас вийдуть люди. А якщо Престо сказав… Уф… Чудовий напій!
— Але де ж він? Що з ним?
— Лікується. Я їздив до своєї сестри і випадково побачив його в лікарні доктора Цорна.
— Престо хворий? Сподіваюсь, нічого серйозного? Я читав, що він поїхав лікуватись. А на що він хворий?
— Престо міняє амплуа. З коміків переходить у трагіки. І для цього він вирішив змінити зовнішність. Цорн творить чудеса. З Престо він зробив юнака… мов дві краплі води схожого на мене.
Сміт навіть рот роззявив з подиву.
— Божевільний! — нарешті переконано промовив він.
— Безумець! — підтвердив його товариш.
— А чому ж? — запитав Престо.
— Тому, що йому тепер ціна така сама, як… нам з вами.
Утоливши спрагу, Престо вирушив пішки в місто, мимо своєї вілли і білої вілли Гедди Люкс.
«Одначе як швидко і низько я падаю! — думав він, ідучи по шосе. — Я починаю жити за рахунок колишньої слави, жебраю в трактирах, мов останній бродяга, викликаючи прихильність до себе тим, що я знайомий сам із собою… Ні, далі так жити неможливо… Але що ж робити?.. Як хочеться їсти… Людина, що втратила своє обличчя…»
Підходячи до готелю, Престо опорядив, наскільки міг, запилений костюм, щоб не привернути до себе підозріливої уваги готельної прислуги. Він непомітно прослизнув у свій номер, вимився і переодягнувся. На щастя, в його чемодані був запасний костюм і чиста білизна.
Він замовив обід, як і колись, багатий, витончений, дорогий. Добре пообідавши, Антоніо ліг спати, попросивши не турбувати його, і прокинувся тільки о десятій годині вечора. Ще перед сном у нього визрів план дальших дій. Він не барився, швидко одягнувся і, передавши ключі від номера коридорному, вийшов з готелю.
КРАДІЖКА ІЗ ЗЛОМОМВогні міста лишилися позаду. Престо мусив ще раз виміряти відстань од готелю до свого
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина, що знайшла своє обличчя, Олександр Романович Бєляєв», після закриття браузера.