Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Розкажи мені докладно все, як це було, як він застрелився. Все хочу тебе спитати про це, та ніяк не зважусь. А зараз оце зважилась. «Виходить, усе-таки сказав їй, за язик його хтось сіпав! — невдоволено подумав Синцов про Артем’єва. — А втім, чого не скажеш жінці, з якою живеш? Настала хвилина і сказав».
Вона просила докладно, а йому здавалося, що саме цього й не треба: куди і як стрілився Козирєв і який вигляд мав після того? Застрелився, то й застрелився. Про таке чим менше розповідати, тим краще.
Розповівши, як вони знайшли Козирєва там, у лісі під Бобруйськом, і як він, гадаючи, що це німці, стріляв по них, а потім вистрелив у себе, Синцов не сказав їй більш ні про які подробиці. Не сказав і про своє поранення. «Мабуть, уже знає про це безглуздя від Павла, а коли не знає, то навіщо їй знати».
Надя мовчала. Потім промовила, дивлячись на стінку:
— В одному лише була перед ним винна: вийшла за нього заміж, кохаючи його менше, ніж він хотів. А більше ні в чому не була винна. І чекала його з війни так, що, коли це правда, як пишуть у віршах, чеканням можна врятувати, врятувала б. Але все це дурниці! — додала вона глухо.
І, одірвавши нарешті погляд від стіни, подивилась на Синцова похмурими, вологими очима. «Справді, дурниці», — з якоюсь розсудливою легкістю подумав Синцов. Він спочатку піддався її похмурому тонові, а коли вона сказала про себе «чекала з війни», раптом подумав: «Навіщо вона так? Коли чекала? І скільки?
Адже все це сталося вже на сьомий день війни…» «Справді, дурниці», — подумки повторив він з непримиренністю людини, яка прожила на війні три роки і знала, почім ківш лиха, якщо це справді лихо, а не розмови про нього.
Але Надя не помітила зміни в його настрої і вела далі, вже не до речі, говорила тим же похмурим тоном, який тепер здавався йому фальшивим:
— Коли визволять ті краї, поїду шукати його могилу.
Не заспокоюсь, поки не знайду. Єдиний обов’язок, котрий лишився за мною. Більше я йому нічого не винна. А це винна.
— А хіба тебе не повідомили тоді, де його поховали?
— Ні. Мені тоді подзвонили, що він загинув, і сказали, що вирішено поховати його в Москві, що вже поставили труну на машину, призначили супровід і повезли. А ті виявились такою сволотою, що не довезли, покинули. Я ще їх розшукаю!
— Чому сволотою? Навіщо так говорити? — сказав Синцов. — Можливо, загинули десь по дорозі разом з машиною під бомбами. Ти, видно, не уявляєш, що тоді на дорогах творилося. Люди, мабуть, загинули, а ти їх сволотою обзиваєш. Навіщо так?
Все, що вона тепер говорила, дратувало його, і йому хотілося перечити. Здавалося б, гірші слова вислухав від неї спокійно: і про те, що зраджує Павла, і про те, що дивиться на це, як на неминуче. Слухав і не сперечався: хай вам біс, вирішуйте самі! А от зараз, коли заговорила про того свого Козирєва, який давно загинув, раптом вразила якась неправда в її словах. Стало соромно за неї перед тією загиблою тоді людиною і перед усіма тими, хто загинув тоді, і взагалі перед тим часом. «Сволота, труни не довезли», «Я ще їх розшукаю…»!
Знайшла про що думати, згадуючи той час!
— Гімнастерка моя не висохла?
— Зараз погляну. — Надя вийшла з кімнати й повернулася з його гімнастеркою. — Можеш надівати.
Але перед тим як віддати йому в руки, затримала.
І, вказавши пальцем на його нашивки за поранення, спитала:
— Мені Павло казав про Козирєва, що він поранив тебе, коли ви хотіли його врятувати. Це правда?
Синцов кивнув і взявся за гімнастерку, але Надя все ще тримала її.
— Коли зопалу сказала тобі про ці нашивки, потім відчула, що ляпнула дурне: одна ж через нього, так?
«Нічого ти тоді дурного не сказала, — подумав Синцов. — А зараз от говориш дурниці, щось із себе корчиш».
— Він міг тебе вбити, — задумливо промовила Надя.
— Поговоримо про щось інше! — Синцов забрав гімнастерку. — Міг убити, міг і не вбити! А може, навпаки, врятував? Звідки ти знаєш? Коли б я не потрапив до госпіталю, можливо, мене саме тоді й убили б? Якщо на війні почнеш докопуватись, чому, через кого, від чого, хто живий і хто вмер, психом станеш.
Кажучи все це, він надів гімнастерку, пішов по ремінь і портупею до передпокою і повернувся назад.
— А от про ці нашивки часом думаєш: краще б їх не вводили, щоб і на запитання не відповідати, і самому менше згадувати. Що в цьому хорошого?
— Бачу, ти вже зібрався, — сказала Надя, збита з пантелику його тоном. — Але все-таки, як тепер полюбляють говорити, ми з тобою росіяни. Давай вип’ємо ще по одній, по останній. А то дороги не буде.
— Дорога буде! Далі фронту ніде не дінусь! — усміхнувся Синцов. — Коли б тільки дощ завтра не пішов. Бо тоді й справді останні п’ятдесят кілометрів буде не дорога, а мука.
Він налив чарки собі й Наді і підчепив виделкою де товщий шматочок ковбаси. Вони цокнулись і випили.
— Подзвони мені завтра вранці, якщо не одержиш «блискавки».
— Добре, — сказав Синцов. — Якщо не одержу, подзвоню. — І раптом згадав: — А як же з твоїм листом Павлові?
— Не буду йому писати.
— Як це не будеш?
— Нема настрою. Побачиш — розкажи про мене.
— Можу не зразу побачити.
— Нічого, сам тебе знайде. Він же знає, що ти в мене був. Знайде, не турбуйся, — повторила Надя, усвідомлюючи свою владу над Павлом. Це покоробило Синцова. — Коли б сіла сьогодні писати, мучилася б, як краще набрехати про себе, щоб спокійно жив,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.