Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Якою б дивною і негуманною не виглядала її історія, те, що пережила Сандрацька, не було чимось винятковим. Один колишній табірний лікар також розповідав про те, як його послали на «дитячий транспорт» разом з 15 матерями з грудними дітьми і ще 22 дітьми та двома «нянями». Всі вони йшли на станцію під конвоєм, потім їхали у столипінському вагоні із загратованими вікнами без потрібної дітям їжі[583].
Час від часу всі етапні поїзди зупинялися, однак ці зупинки не завжди означали якесь велике полегшення. В’язнів вивантажували з поїзда, завантажували в машини і везли до пересильної тюрми. Режим у них був схожий на режим у слідчих тюрмах за винятком того, що тут тюремники були ще байдужіші до в’язнів, яких вони ніколи більше не побачать. У результаті цього режим у пересильній тюрмі був абсолютно непередбачуваним.
Поляк Кароль Харенчик, якого транспортували на початку Другої світової війни із Західної України на Колиму, залишив звіт про відносні переваги багатьох пересильних тюрем, у яких він побував. В анкеті, яку він заповнив на прохання польської армії, він відзначав, що львівська тюрма була суха, «доволі чиста» і мала «добрі душі». Тюрма в Києві, навпаки, «переповнена, невимовно брудна» і наповнена вошами. У Харкові в 96-метровій камері тіснилося 387 осіб, разом з величезною кількістю вошей. В Артемівську тюрма була «майже повністю темна», прогулянки у ній не дозволялися: «цементна підлога брудна, на ній залишки риби. Бруд, сморід і брак повітря викликають головний біль і запаморочення», в’язні пересуваються на чотирьох. У Ворошиловграді тюрма знову «доволі чиста», а в’язням дозволяється виходити з камер двічі на день. У пересильному таборі в Старобєльську в’язням дозволяються прогулянки тільки один раз на тиждень протягом півгодини[584].
Ймовірно, найпримітивніші пересильні тюрми були на узбережжі Тихого океану, там в’язнів тримали перед посадкою на пароплави на Колиму. У 1930-ті роки пересильна тюрма була тільки одна: Вторая Рєчка біля Владивостока. Однак Вторая Рєчка була така переповнена, що 1938 року збудували ще два пересильні табори: Бухта Находка і Ваніно. І навіть після цього не вистачало бараків для тисяч в’язнів, які чекали на пароплави[585]. Один в’язень потрапив до Бухти Находка наприкінці липня 1947 року: «20 тисяч людей вони тримали під відкритим небом. Про приміщення зовсім не йшлося — вони сиділи, лежали і жили прямо на землі»[586].
Не була кращою, ніж у поїздах, і ситуація з водою, хоча в’язні так само жили переважно на солоній рибі, зокрема і в середині літа: «По всьому табору були розвішані плакати "Не пийте некип’яченої води". Серед нас лютували дві епідемії — тифу і дизентерії. А в’язні не слухалися плакатів і пили воду, яка просочувалася із землі по табору… можна собі уявити, як нам хотілося втамувати спрагу»[587].
Для в’язнів, які їхали багато тижнів — а мемуаристи свідчать, що дорога до Бухти Находка могла тривати до 47 днів[588], — умови у пересильних таборах на тихоокеанському узбережжі були майже нестерпними. Один з них відзначає, що на час прибуття їхнього етапу в Бухту Находка 70% його товаришів потерпали від курячої сліпоти, побічного ефекту цинги, а також від діареї[589]. Не було також і нормальної медичної допомоги. Без ліків і медичної допомоги у грудні 1938 року в таборі Вторая Рєчка у параноїдальному маренні помер російський поет Осип Мандельштам[590].
Для тих, хто не був таким знесиленим, у тихоокеанських пересильних таборах була можливість добути невелику кількість додаткового хліба. В’язні могли носити бадді з цементом, розвантажувати вагони і копати вигрібні ями[591]. Справді, дехто згадує Бухту Находка як «єдиний табір, у якому в’язні просили роботи». Одна полька згадує: «Вони годували тільки тих, хто працював, але через те, що в’язнів було більше, ніж роботи, дехто умирав від голоду… Як іриси на сибірських луках, цвіла проституція…»[592]
Ще інших, як згадує Томас Сговіо, рятувала торгівля:
«Було велике відкрите місце, що звалося базаром. Тут збиралися в’язні та обмінювалися один з одним… Гроші не мали цінності. Найбільший попит мали хліб, тютюн і шматки газет, з яких крутили цигарки. Обслуговуючий персонал у таборі було набрано з неполітичних в’язнів. Вони обмінювали хліб і тютюн на одежу новоприбулих, потім продавали наш одяг цивільним за рублі, таким чином збираючи гроші на той день, коли їх випустять у радянський світ. Базар був найпопулярнішим місцем у таборі вдень. Тут, у цьому комуністичному пеклі, я був свідком того, що насправді було найжорстокішою формою системи вільного підприємництва»[593].
Проте для цих в’язнів жахіття дороги не закінчувалося на поїздах і пересильних таборах. Дорога на Колиму завершувалася пароплавом — як і для в’язнів, що пливли вгору Єнісеєм з Красноярська до Норильська, або тих, що в попередні роки на баржах пливли через Біле море з Архангельська до Ухти. Рідко який в’язень, що сходив на корабель, особливо на Колиму, не відчував, що він вирушає в дорогу до безодні, пливе Стіксом від відомого світу. Багато в’язнів до того взагалі ніколи не були на пароплаві[594].
У самих кораблях не було нічого особливого. Старі голландські, шведські, англійські й американські вантажні пароплави, які не призначалися для перевезення пасажирів, курсували по маршруту на Колиму. Ці пароплави було переобладнано для виконання нової функції, але зміни мали переважно косметичний характер. На димових трубах були літери ДС (від слова Дальстрой), на палубах було влаштовано кулеметні гнізда, а в трюмах поставили грубі дерев’яні нари; секції нар відділялися одна від одної залізними гратами. Флагман дальстроївського флоту, яким планувалося перевозити кабелі великої довжини, було спершу названо «Микола Єжов». Після опали Єжова його перейменували на «Фелікса Дзержинського» — ця зміна потребувала великих витрат, пов’язаних з міжнародною перереєстрацією[595].
На пароплавах було зроблено ще кілька поступок людському вантажу, який примусово тримали під палубою протягом першого етапу мандрівки, коли пароплави наближалися до японських берегів. У ці кілька днів люк з палуби до трюму тримали міцно запертим, побоюючись можливих небажаних глядачів з випадкового японського рибальського судна
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.