Читати книгу - "Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Пане Фийсо, сесе я — Митро!
Я грюкав у двері вперто і войовниче, як легендарний грек Ахілл у ворота Трої.
А тим часом у хаті пана Фийси трагічні події розгорталися за такою хронологією. Коли я постукав вперше — культурно і обережно — й повідомив, що до господи проситься не якийсь там розбійник з великої дороги, а я — Митро, пані Гатьошка саме розстеляла ліжко а пан Фийса гарячково скидали із себе штани. Пан Фийса, тяжко дихаючи, весь час понукував свою Афродіту, і та за якусь мить уже постала в одежі нашої прамамки Єви — благо, досвіду не позичати. Відтак гепнулася горілиць на ліжко, демонструючи бідному учителю усі свої тілесні багатства, щедроти і принади. Напівбожевільний пан Фийса, немов переляканий заєць з-під куща, стрімко стрибонув на ліжко і втопився в обіймах Гатьошки… І в цю мить я почав грюкати у двері кулаками, вимагаючи пана Фийсу на наукову дуель по статевому й нестатевому розмноженню.
Чи своїм грюканням я налякав дорогого вчителя, чи криком й нагадуванням про себе завдав сараці душевної травми, але пан Фийса раптом, немов куріпка в житі, затихли в обіймах пані Гатьошки. Ще якусь мить помовчали і з якоюсь приреченістю і відчаєм простогнали: «Ізиді, сатана, од хижі моєї! Я тебе, іроде, точно вб'ю!»
— Штось сталося, пане Фийсо? — з материнською турботою запитала пані Гатьошка, дивлячись у враз згаслі очі коханого.
Пан Фийса, ледь не плачучи, приречено похитав головою, піднявся і з гіркотою подивився долі собою. Бідне женило якось наче схлипнуло, відтак, немов учень-двієчник, схилило голову набік і винуватим поглядом втупилося у землю. Із бронебійного снаряда воно вмить трансформувалось у нетрібну ганчірку.
— Но што: вже'сьмо ся полюбили — аж дим із гузиць валить! — простогнав із душевним надривом пан Фийса і скреготнув зубами…
Я ж ще кілька разів вгамселив п’ястуком по дверях.
І тоді зрозумів: аби в мені у цю хвилину поєднались впертість і настійність слов’янського князя Ігоря, сила і войовничість грецького воїна Ахілла — все’дно я цю курвацьку Трою не проб’ю ані кулаками, ані головою. Тому, взявши під пахву ботаніку, спустився із східців і, дивлячись на вікна учителевої хати, щиро побажав:
— Любіться, кохайтеся, лем не розмножайтеся!
…І слухайте: що було далі!
Наступного дня я першим прибіг до школи і почав хвалитися панові Фийсі, як дуже красно вивчив тему про статеве і нестатеве розмноження. Він так подивився на мене, ніби побачив вбивцю власної дитини. А далі як розкричався!
І знаєте, що він мені побажав?
Таке паскудне!.. Я ледь не онімів й оглух…
Коротше, висловлюючись культурно, пан Фийса послав мене… він послав мене… аби я впродовж усього свого життя тільки те й робив, що власним женилом запліднював колючі кущі й дерева, трави та іншу флору нашої рідної й неосяжної планети.
Ну, а далі, сегінина, місця собі не могли знайти і все шукали, чим би мене задрючити. І нарешті, таки знайшли!
…У ті старі добрі і благословенні часи для учнів продавалися дванадцятисторінкові зошити двох видів — із полем і без нього. Перші коштували десять копійок, а другі — п’ять. Голопуза жеброта, подібна до мене, звісно купувала зошити дешевші. А ось поля на сторінках із поміччю лінійки ми проводили олівцем уже самотужки. Такий гешефт економив для нашої родини значні кошти, що і дало привід бабі Фіскарошці у напливі гарячих почуттів до мене висловити знамениту фразу: «Коби наш Митько не економив на зошитах грошища, то давно би’сьмо уже виздихали із голоду!»
Вранці я якось забув у зошиті із ботаніки провести поле і розігнався письмом на всю широчінь. Це тепер і впало у розгніване око пана Фийси.
— Де твоє поле, либухурю килавий?![73] — схопили пан Фийса мене за вухо і, крутячи його, злорадно продовжували. — Но та де твоє поле?! Ану ж покажи, де твоє поле?!
— Як де моє поле!? Моє поле большевицькі зарази у колгоз забрали! — відповів зі злості я. Відповів рішуче, чітко, не кліпнувши оком і, як кажуть, без «задньої мислі».
Проте «задню мислю» одразу вловила своїми передніми вухами Манька-безпекашка і увечері про «моє поле» і «большевицькі зарази» акуратно відстукала туди, куди і кому потрібно.
Наступного дня мене прямо із уроку викликали у директорський кабінет. Пан директор зміряли мою особу з ніг до голови таким поглядом, ніби я їм із писка вирвав останній зуб.
— Передаш своїм повістку! Із нею мають явитися у мукачівську безпеку — там усе написано, — простягнув пан директор мені папірця. — А тебе, збийвічу, я не те, щоб більше у школі, а навіть у своєму найстрашнішому сні не видів, скис би’сь, де стоїш!
Не такий я вже лінивий і дурний, аби киснути на одному місці… Але повісткою директор таки навісив мені добрячу колодицю на голову: хто ж таки дійсно явиться у мукачівську безпеку? Скажімо, дорогого нянька, аби не посадити за його черговий культпохід за сіном на колгозну ферму, преміювали путівкою на заготівлю деревини для сільради
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя», після закриття браузера.