Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Синцов засміявся:
— Насамперед брудний. Сніг випав і розтав, і наступали в грязюці по самі вуха. Який був у нього вигляд? У комбінезоні, весь грязюкою заляпаний. Я підійшов, доповів, він обернувся, хустиною втерся. Потім з фляги руки помив, перш ніж узяти пакет. Мабуть, поки йшло навчання, спіткнувся десь і впав на руки.
— А що він тобі сказав?
— Узяв пакет, розписався й сказав: «Можете їхати».
— І все?
— Поки розписувався на пакеті, спитав про Таню — чи жива, чи здорова?
— А про мене не сказав тобі, що їздив до мене в Москву?
— Видно, не встиг. Лише тепер я про це від нього почув. А тоді була така обстановка: вручив пакет — і жени далі, в іншу дивізію!
— І все?
— Усе.
— Набридла тобі своїм розпитуванням?
— Та трохи.
— Ми, жінки, в цьому розумінні дурніші за вас, чоловіків. Вам досить про нас знати, що ми живі-здорові. А нам, коли кохаємо чоловіка, цього мало. Ми все хочемо уявити: який вигляд він має, як встає, як лягає, як ходить, який у нього вираз обличчя, коли згадує про нас. Тому й розпитуємо вас так по-дурному. Таня твоя, думаєш, інша? Така ж сама! Я так зраділа, прочитавши в Павловому листі, що у вас тепер дочка! Таня мені тоді, тієї зими, дуже сподобалась. Просто на диво!
Вона підійшла до великого комода, що стояв під стіною, висунула шухляду й поманила Синцова:
— Іди подивись. Мабуть, ніколи не бачив такої краси.
Синцов підійшов, не розуміючи, навіщо вона його кличе. А коли зрозумів, не знав, що сказати. Та й не було куди вставити слово. Вона говорила, не спиняючись ні на мить:
— Це тепер усе твоїй дочці! Коли я в сороковому році вийшла за Козирєва й ждала дитину, він попросив — його товариші літали за кордон — привезти придане. Так воно все й досі лежить. В мене тоді на сьомому місяці…
Вона різко змахнула рукою, пояснивши цим жестом, що з нею сталося.
— Не люблю цього слова… Лікарі сказали: тому, що зробила підряд кілька абортів… Може, й так, тільки не певна, що це заслужена кара… — Вона всміхнулась — Та й за що, власне? Доброю була, жаліла вашого брата. Сама полюбляла не тямити себе від щастя і вас не примушувала ні про що пам’ятати. А виходить, за це бог карає. По-моєму, несправедливо… Даси мені адресу, і я завтра ж усе це відішлю.
— Спасибі. Поки що не треба. Не накликати б лиха! — не дивлячись на неї, похмуро сказав Синцов.
Вона засовувала шухляду й від несподіванки боляче прищикнула пальці.
— Якого лиха? — спитала вона, прикушуючи забиті пальці, а обличчя її скривилось, ніби вона готова була заплакати чи то від болю, чи від того, що почула.
— Уже другий місяць не маю ніяких вістей, — сказав Синцов. — Не розумію і боюсь.
Він не хотів говорити ні про Таню, ні про дитину, ні про свої тривога. Але тепер довелося сказати. Оця шухляда, в якій уже п’ятий рік лежало повно дитячої білизни, сама по собі була нещастям. І змусила його подумати про нещастя.
— Чому ж мені Павло не написав? — Надя все ще тримала пальці в роті.
— Він не знає.
— Як не знає?
— А звідки йому знати, коли я сам ще нічого не знаю.
— Якісь ви кам’яні всі! — Надя нарешті випустила пальці з рота. — Почекай, піду під кран! Думаєш, кривляюсь, а я бачиш як…
Вона простягла руку, і Синцов побачив, що вона справді дуже прищикнула пальці: на нігтях була синьо-багрова смуга.
— Зараз прийду.
Вона пішла, і він, чуючи, як ллється пущена на всю силу вода, думав про те, що жінки взагалі терплячіше зносять біль, так вони вже створені: «Дужчі від нас у цьому розумінні».
Надя повернулась, стріпуючи рукою.
— Так мені й треба. Бог покарав за тупість. У вас, чоловіків, завжди все на пиці написано. І я повинна була зразу по тобі побачити, як тільки прийшов, що ти місця собі не знаходиш.
Синцов розповів про послану до Ташкента «блискавку». Надя кивнула.
— Може, й справді вранці буде відповідь. А якщо до твого від’їзду так і не прийде, я одержу її за тебе і в той же день повідомлю тобі на фронт.
— Як ти повідомиш?
— Знайду, як повідомити, це вже моя справа.
Сказала так упевнено, ніби добре знала, як це зробити. По воєнному проводу, чи що? Вона може!
І хоч йому не хотілося бути зобов’язаним їй, він повірив, що вона зробить це. Було в її словах щось таке, що змушувало так думати.
— Може, все-таки залишишся ночувати? — спитала Надя.
Він похитав головою.
— Тоді мийся й будемо вечеряти. Що тобі, ванну чи душ?
— Краще душ. У ванні тільки грязюку розводити.
— Піду запалю газ. — Надя вийшла і довгенько не поверталась. Він чув, як вона грюкала дверима, пускала воду, як потім ходила ще кудись у глибину квартири, щось відчиняла й зачиняла. Квартира була велика. Потім повернулася й сказала:
— Там я тобі поклала білизну. Зовсім чисту, сама Павлові прала, хотіла довести, яка я хороша дружина, що мене треба взяти на фронт. А він не взяв. Надівай, якщо влізеш. Диви, якого вигнало. — Вона окинула його поглядом, в якому було щось звично жіноче, хоч зараз його й не стосувалося.
Потім, коли він був уже коло дверей, непевно спитала:
— Може, тобі допомогти?
Він обернувся, спершу не зрозумів, та, побачивши її очі, зрозумів. Це про руку.
— Дякую. — Він засміявся. — Я до неї вже звик. Все нею роблю. Тільки на роялі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.