Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
31 Пропали цар з царицею, з євреєм
Та з Аманом, як пара пропада,
Коли потік всихає, вкритий глеєм.
34 Лавінія з’явилась молода
В сльозах, із зойком: «Ой яка з тобою,
Владарко-мати, скоїлась біда?
37 Щоб не було розлуки із дочкою,
Себе ти вбила – й розлучились ми,
І не когось – тебе нема зі мною!»
40 Як під нежданим світлом сон німий
Ховається в кутки, мов звір до пущі,
Вмираючи із залишками тьми, —
43 Так зникли привиди скороминущі,
Коли засяло, мов зоря якась,
Яскравіша, ніж в нас зірки найдужчі.
46 Вдивлявсь я в даль, що вільно простяглась,
Та голос мовив: «Тут є шлях нагору», —
Й моя увага вмить перенеслась.
49 Він гостроти надав моєму зору
Й бажання глянути на вістуна,
І в далину я озирнувсь прозору,
52 Але, як зіркість слабшає ясна,
Коли виходить сонячне палання, —
Ослабла так і в мене враз вона.
55 «Божественний цей дух не жде благання,
А любо вказує, що стежка там,
Сам, як завжди, ховаючись в сіяння.
58 Він робить те, що слід робити й нам:
Той, хто чекає на смиренну мову,
Ладен уже відмовить прохачам.
61 Хай ноги коряться звертання слову!
Скоріш ходім, завидна щоб дійти,
А то світанку ждати мусим знову».
64 Так вчитель мовив, повен чистоти,
І тільки я на сходинку квапливо
Ступнув, щоб швидше верха досягти,
67 Вчув обвів крил і мову чарівливу:
«Блаженні миротворці, бо в серцях
У них нема ненависного гніву».
70 Останній промінь, вказуючи шлях
Для ночі, високо в зеніт піднявся,
І зорі заблищали в небесах.
73 «О доблесте, чом я без сил зостався?» —
Казав собі я сам, бо відчував,
Як поступово з сходів уступався.
76 Нового кола східець там сягав,
Де стали ми, мов корабель на ріні,
Коли до берега свого він став.
79 Я вслухався, чи може звук долине,
А то злетить іздалека луна,
І вчителеві мовив по хвилині:
82 «Яка покутується тут вина,
Мій добрий батьку? Хай ослабли ноги, —
То в мене, в тебе ж мова ще міцна».
85 І він: «Карає мляву до незмоги
Любов до блага – зміцнення її,
Бо ледар ледь веслом б’є шлях вологий.
88 До мене приверни думки свої
І, поки стоїмо, плоди чудовні
Збереш – од слів моїх урожаї.
91 Творець і твір любові завжди повні, —
Почав він, – знаєш, сину, цей урок —
В одміні чи природній, чи духовній.
94 У першої немає помилок,
А друга чи у виборі, чи в силі
Зробити легко може хибний крок.
97 Та поки в неї є високі цілі,
Низькі ж не тиснуть душу без кінця,
Тоді гріховні втіхи їй не милі.
100 Коли ж вона до зла веде серця
Або захоплює їх понад міру,
То твір тоді іде проти творця.
103 Ти бачиш, отже, що любов ту щиру
Слід розглядать як вічне джерело
І блага й зла, яке ламає віру.
106 Любов ця відганяє завжди зло
Од любого; тому й створіння Боже
Себе зненавидіти б не могло.
109 А створена істота буть не може
Не зв’язана з Творцем міцним зв’язком,
І їй ненавидіть його негоже.
112 Отож ця думка правильна цілком.
Крізь вашу твань в любові шлях троїстий,
Любиме ж зло – для ближнього є злом.
115 Той сподівається ще вище сісти,
Як шани хтось позбудеться й жезла
І втратить владу й одяг урочистий.
118 Той, щоб од нього слава не пішла,
Бо хтось до неї буцім став моститись,
Йому найгіршого бажає зла.
121 А той од кривд не знає, де подітись,
Ненавидить когось палким чуттям
І дихає жадобою помститись.
124 Потрійна ця любов каралась там,
Внизу. Я ж мову присвячу любові,
Яка ганьбить ті блага зіпсуттям.
127 Всі, блага прагнучи на кожнім слові,
Щоб душу заспокоїти в житті,
Його шукать собі хоч де готові.
130 Холодні, мляві, неретельні, ті,
У кого в серці забарне горіння,
Спокутують отут, по каятті.
133 Ще благо є – без щастя, без радіння,
Воно не є щасливим та ясним,
І не благі в нім суть, плоди й коріння.
136 Любов, що надто упада за ним,
Спокутується в колах трьох горішніх,
А що їм дано, трьом шляхам смутним, —
139 Я не скажу: побачиш сам на грішних».
ПІСНЯ ВІСІМНАДЦЯТА
1 Великий вчений закінчив промову
І пильно в очі зазирнув мені,
Питаючись, чи маю сумнів знову.
4 Мене пекли цікавості вогні,
Та я мовчав, а у собі карався:
«Йому набридли розпити смішні».
7 Помітивши, що більш я не питався,
Хоч і жадав, – мій батько дорогий
Мене зохотив, бо до мене вдався.
10 Тоді я: «Вчителю, дає снаги
Твій пломінь, щоб ці очі розгляділи
Усе, чому ти надаси ваги.
13 То, може, ще розкажеш, батьку милий,
Про ту любов, що ти до неї звів
Усі – благі і протилежні – сили».
16 «Спрямуй сюди свій ум, – він одповів, —
І помилки збагнеш тих сліпооких,
Що іншим стали за поводирів.
19 Бо, створена для почуттів глибоких.
Душа стремить приємному устріч,
Потрапивши в полон утіх високих.
22 Тоді ваш розум уявляє річ
І вимальовує її звабливо,
Аж та ввижається душі увіч.
25 Як пристрасть виросте, стає на диво
Любов’ю, ба природою вона
Й захоплює в утісі вас жадливо,
28 І, як вогонь, спахнувши, почина
У небо прагнути, ген-ген у висі,
Бо там
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.