Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Та на мою слабку фронтову голову з незвички це забагато, — сказав Синцов серйозно.
— М-молодець, комбате, д-дав мені щигля в носа і навіть н-не всміхнувся. Вважати себе розумнішим за свого співрозмовника — м-моя с-слабість. П-перейдемо на конкретні т-теми. Чи не влаштувати вас на ночівлю?
— Спасибі, вже влаштувався, в комендатурі.
— П-перше питання відпало. Трохи п-пізніше йду в гості до одної д-дами. Гад-даю, що там можуть бути й і-інші. М-можу взяти з с-собою, а решта залежить од вас.
— Нема бажання, — сказав Синцов. — Боюся, щось у мене з дружиною трапилось. Послав їй у Ташкент «блискавку» і чекаю відповіді.
— Д-думаю, що коли ви д-добре п-проведете вечір у М-москві, це не з-завдаеть ніякої прикрості вашій дружині в Т-ташкенті. Т-тим паче на т-такій великій відстані.
Але, звичайно, в-вам видніше, — сказав Гурський і підняв руки. — Н-не гнівайтесь. Часом жартую безглузді-іше, ніж треба. С-сприймайте це як процент нев-влучання!
Він узяв у офіціантки рахунок, щоб оплатити.
— Може, я все-таки пристану? — спитав Синцов.
— Н-наступний обід за вами. У вас у п-полку.
Гурський розрахувався, і вони підвелись.
Коли йшли поміж столиками до виходу, з-за дальнього столу, де сиділо кілька жінок та чоловіків, цивільних і військових, хтось схопився й замахав Гурському руками:
— Борю, йди сюди.
Той відповів жестом, що повернеться до них, вийшов разом з Синцовим у вестибюль ресторану й чекав, поки Синцов брав у гардеробі свого кашкета.
— Ну що ж, — Синцов надів кашкета. — Спасибі за частування й за розмови на абстрактні теми.
— Не б-будьте м-мстиві, — мовив Гурський. — Н-незважаючи на мої намагання п-похизуватися перед вами, я в основному хороший х-хлооіець. Б-будьте щ-щасливі, комбате, н-наскільки це м-можливо. І, р-ради бога, н-нехай з в-вашою дружиною все буде г-гаразд, і с-справді, т-тільки цього вам бракувало!
Він міцно потиснув руку Синцову, і той, уже переступаючи поріг, відчув спиною, що Гурський ще стоїть, дивиться йому вслід і не поспішає йти до своїх московських знайомих, які чекали на нього там, у залі ресторану.
Розділ десятий
Коли Синцов, попрощавшись з Гурським, ще раз зайшов на телеграф, у віконечку «До запитання» сиділа інша дівчина, але відповідь була та сама: телеграми немає. Лишалося їхати ночувати в гуртожиток при комендатурі.
Виходячи з телеграфу, він для очистки совісті подзвонив Наді й після першого ж гудка почув:
— Алло!
— Надію Олексіївну!
— Це ти, Ваню? — квапливо спитав жіночий голос.
— Я.
— Я щойно повернулася й прочитала листа. Павло пише, що ти зайдеш. Приходь зразу ж. Де ти?
— Не так далеко.
— Прийдеш, еге ж? — повторила Надя тривожно, ніби боялася, що він чомусь не прийде.
— Зараз прийду.
— Ти знаєш адресу? Та ти ж листа приніс! Швидше приходь.
Коли він піднявся на четвертий поверх, двері квартири були прочинені. Але він все-таки подзвонив.
— Заходь, заходь, — пролунав жіночий голос з глибини квартири. — Я на кухні, зараз…
Надя вийшла йому назустріч. Через плече в неї був перекинутий рушник. Ставши навшпиньки, вона розцілувалася з ним як з родичем. Потім потягла його за руку з напівтемного передпокою до їдальні, де вже світилося, і пильно вдивлялася в нього.
— Он ти який став! Майор…
Полічила очима нашивки за поранення.
— Скільки ж тебе?!
І, метнувши погляд на шкіряну рукавицю, опитала:
— Болить?
— Взагалі — ні.
Надя стояла і все ще дивилася на Синцова немовби звідкись здалеку, порівнюючи його, нинішнього, з тим, якого востаннє бачила на випускному вечорі в школі.
І він теж стояв і дивився на неї. Таня говорила про неї, що вона красуня. Може, й красуня. Тоді, в школі, і Надя, і краса її, що впадала в очі, здавалися йому якимись нахабними. А зараз у її очах була розгубленість, невідомо чому. Може, не знала, що з ним тепер робити, хоч сама ж підганяла, щоб швидше прийшов.
Він хотів сказати їй, що трошки посидить і піде, але вона знов потягла його за руку, тепер уже до столу.
— Сядемо, поговоримо, як усе буде. Почала готувати тобі вечерю, та не встигла. Звідки ти дзвонив?
— З телеграфу.
— Коли їдеш назад?
— Завтра вранці.
— Тоді я зараз приготую на стіл, повечеряємо й поговоримо. А потім помиєшся з дороги та й ляжеш спати. Постелю тобі тут, на дивані. За ніч напишу листа, а вранці поснідаєш і поїдеш. Згода? Павло написав, щоб я, коли захочеш, дала тобі ключ від старої квартири. Але, по-моєму, це дурниці. Ночувати там самому, в порожній квартирі… Хоч я й поприбирала там місяць тому, навіть підлогу помила, але все одно. Нема чого тобі там робити. Хіба я не правду кажу?
— Правду.
— Отже, ти згоден?
— Ні. — Він пояснив, що вже влаштувався в гуртожитку при комендатурі, вранці туди приїде водій і розшукуватиме його.
Здається, Надю засмутило, що він не ночуватиме.
Може, хотіла, щоб розповів потім Павлові, що вона приймала його, як рідного. Але не суперечила. Тільки сказала:
— То хоч помийся. До комендантської години ще далеко.
Він подумав і кивнув.
— Спасибі.
Та й справді, навіщо йому поспішати звідси до комендатури? Чого він там не бачив? Шкода тільки, що пакунок з чистою білизною, мочалкою та милом залишив у вілісі. Думав, коїли їхатиме назад, як буде тепла погода, помитися десь у річці.
— Ти помиєшся, а я накрию стіл, — сказала Надя.
— Послухай, — не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.