Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Нічого. Але мені зненацька стало страшно.
— Ти гадаєш, мене можуть заарештувати за те, що я хочу вийти заміж?
— Ні, не в цьому справа.
— А в чому? Ти думаєш, їм стане відомо, що мій батько в концтаборі!
— Та ні ж, — перебив її Гребер. — їм це відомо напевне. Я подумав, що, може, краще було б не привертати до себе уваги. Від гестапо можна чекати чого завгодно. Раптом якомусь кретинові щось спаде на думку. Ти ж знаєш, як це буває. Там не питають, хто правий, а хто винуватий.
Елізабет хвилю помовчала.
— Що ж нам робити? — спитала потім.
— Я думав про це цілий день. Мабуть, тут уже нічого не вдієїік Якщо тепер ми заберемо заяви назад, то ще більше привернемо до себе увагу.
Вона кивнула і якось дивно подивилась на нього.
— Можна все-таки спробувати.
— Пізно, Елізабет. Ми повинні тепер іти на ризик і чекати.
Вони рушили далі. Фабрику було добре видно — вона стояла на невеличкій площі. Гребер уважно придивився до будівлі.
— Вас тут ще не бомбили?
Ще ні.
— Фабрика майже не замаскована. Її неважко розпізнати.
— У нас великі підвали.
— А вони надійні?
— Більш-менш, гадаю.
Гребер підвів погляд. Елізабет ішла поруч і не дивилася на нього.
— Зрозумій мене, ради Бога, правильно, — сказав він. — Я боюся не за себе. Я боюся тільки за тебе.
— За мене тобі не треба боятися.
— А сама ти не боїшся?
— Я вже пізнала всі страхи, які є. У моїй душі більше немає місця для нового страху.
— А в моїй є, — промовив Гребер. — Коли когось любиш, з’являється багато нових страхів, про які раніше навіть не здогадувався.
Елізабет повернула до нього обличчя. Раптом вона розсміялась. Він теж подивився на неї і кивнув.
— Я ще не забув, що казав позавчора, — заявив він. — Але невже спершу мусиш пережити страх, щоб переконатися в тому, що когось любиш?
— Не знаю. Але гадаю, що це допомагає.
— Проклятий костюм! Завтра я його скину. А я думав, що цивільним живеться легко!
Елізабет усміхнулась:
— Отже, все це лише через костюм?
— Ні, — зітхнув він із полегшенням. — Це через те, що я знов живу. Знов живу й хочу жити. І разом із бажанням, мабуть, приходить страх. Цілий день на душі в мене було препогано. Тепер, коли побачив тебе, трохи покращало. Але ж насправді нічого не змінилося. Просто дивно, як мало треба, щоб виник страх.
— І кохання, слава Богу, теж! — додала Елізабет.
Гребер глянув на неї. Вона йшла поруч, весела й безтурботна.
«Вона змінилася, — подумав він. — Вона міняється щодня. Раніше вона боялася, а я ні. Тепер навпаки».
Вони поминули Гітлерпляц. За церквою палахкотіла вечірня заграва.
— Де це знов горить? — запитала Елізабет.
— Ніде. Це просто сідає сонце.
— Сідає сонце? Про це тепер зовсім не думаєш, правда ж?
— Правда.
Вони йшли далі. Вечірня заграва дедалі розгорялася, її відблиски лягали на їхні обличчя і руки. Гребер дивився на зустрічних перехожих. Він побачив їх раптом зовсім іншими, ніж досі. Кожен із них був людиною і мав свою долю. «Легко розумувати й бути хоробрим, коли в тебе нічого немає, — думав Гребер. — Але коли в тебе щось є, світ виглядає зовсім інакше. Усе стає і легшим, і важчим, а інколи й зовсім неможливим. Мужність потрібна й тоді, але вона має інший вигляд, називається інакше і, власне, тільки тоді й починається». Він глибоко зітхнув. У нього було таке враження, немовби він повернувся з небезпечного завдання в тилу ворога, коли загроза не стала меншою, але на якийсь час відступила.
— Дивно, — мовила Елізабет. — Це, мабуть, весна. Тут же вулиця геть зруйнована, і немає жодних підстав для цього… І все-таки мені здається, що я відчуваю запах фіалок…
18
Бетхер спаковував свої речі. Інші стояли навколо нього.
— Ти її справді знайшов? — запитав Гребер.
— Так, але…
— Де?
— Просто на вулиці, — відповів Бетхер. — Вона стояла на розі Келерштрасе і Бірштрасе, біля колишньої крамниці парасольок. І я її спершу навіть не впізнав.
— Де ж вона весь час була?
— У таборі біля Ерфурта. Ось послухайте. Вона стоїть собі біля крамниці, а я її не бачу. Я проходжу повз неї, а вона гукає мене: «Отто! Ти мене не впізнав?»
Бетхер зробив паузу й обвів усіх поглядом.
— Але хіба можна, друзі, впізнати жінку, яка схудла на сорок кілограмів?
— Як називається табір, у якому вона була?
— Не знаю. Здається, «Лісовий табір номер два». Я її спитаю. Але слухай-но нарешті далі! Я дивлюся на неї й кажу: «Альмо, це ти?» — «Я, — відповідає вона. — Отто, у мене було таке передчуття, що ти приїдеш у відпустку, тому я й повернулася сюди». А я все дивлюся на неї й мовчу. Жінка, яка колись була дужа, мов кінь, тепер стояла переді мною геть худа, якихось п’ятдесят п’ять кілограмів замість доброго центнера раніше. Просто кістяк, на якому метляється одяг! Жердина, та й годі! — Бетхер засопів.
— Яка ж вона на зріст? — поцікавився Фельдман.
— Що?
— Яка вона на зріст, твоя дружина?
— Десь метр шістдесят. А хіба що?
— Отже, тепер у неї нормальна вага.
— Нормальна вага? Чоловіче, що ти плетеш? — Бетхер втупився у Фельдмана. — Це не для мене! Для мене це — тріска! Мені не підходить ця триклята нормальна вага! Я хочу, щоб моя дружина була така, як раніше, показна, із задом, на якому можна розбивати горіхи, а не з двома жалюгідними квасолинами замість нього. За що я воюю? За отаку тріску?
— Ти воюєш за нашого улюбленого фюрера й нашу дорогу вітчизну, а не за забійну вагу своєї дружини, — кинув Ройтер. — Після трьох років на фронті тобі пора б уже це знати.
— Забійна вага? Та хто що каже про забійну вагу? — Бетхер люто й безпомічно переводив погляд з одного на іншого. — Це була жива вага! Аз усім іншим ідіть ви…
— Стривай! — Ройтер застережно підняв руку. — Думай що завгодно, але не висловлюйся! І радій, що твоя дружина ще жива!
— Я й радію! Але хіба вона не могла б бути жива й така ж міцна, як і раніше?*
— Але ж, Бетхере! — сказав Фельдман. — Її ж можна знову відгодувати.
— Ти так гадаєш? А чим? Отими крихтами, що їх дають на талони?
— Спробуй купити щось із-під поли.
— Вам легко давати поради! — зітхнув Бетхер. — А в мене залишилося всього-на — всього три дні відпустки. Як же мені за три дні відгодувати дружину?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.