Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Казавши про заваду в цім для того?»
46 А він мені: «Його втягнув цей гріх
В запізно збагнену глибінь страждання,
І радить він уникнуть сліз гірких.
49 Вас із достатком зв’язують бажання —
Чим більше вас, тим менше припаде,
І з заздрощів народяться зітхання.
52 Коли ж любов до вишніх сфер веде
Угору ваше почуття безкрає,
То в ваше серце гіркота не йде, —
55 Бо там чим більше кожен промовляє:
«Це спільне», – тим багатший він стає,
Тим більше милосердя в нім палає».
58 «Тепер потрібне слово знов твоє, —
Озвався я, – щоб обминуть облуду,
Бо сумнів серце сповнює моє.
61 Та як же так: бо шмат дрібніший буде,
Якщо ділить його на всю юрму,
Аніж коли б стояло менше люду».
64 А він мені: «Даєш весь час уму
Вгрузати в щось, земних дрібничок повне,
І з світла завжди робиш ти пітьму.
67 Оте добро, безмежне й невимовне,
Яке в любов, у небеса стремить, —
Мов промінь, що на світло мчить чудовне.
70 Добра тим більшає, чим більш горить,
А милосердя ллється по потребі,
Отож чеснота виростає вмить.
73 Чим більше душ збирається у небі,
Тим більш любов єднає їх рої,
Що віддзеркалюють любов між себе.
76 Як неясні тобі слова мої,
То скоро Беатріче погамує
І ці, й всі інші запити твої.
79 Та поспішай, бо ще тебе плямує
П’ятірка літер, чистоти ж чола
Дійти сльоза покутна попильнує».
82 Хотів сказати я: «Тобі хвала…», —
Та вже на коло ми нове звелися,
І мова місце зорові дала.
85 І тут мене мов підхопило в висі,
Й здалося, ніби я побачив храм,
Куди учені натовпом зійшлися.
88 А жінка примовляла коло брам
По-материнськи ніжно: «Сину любий,
Чом стільки клопоту завдав ти нам?
91 Ми ж з батьком скрізь розшукували згуби,
Засмучені обоє». І пропав
Цей привид, як вона склепила губи.
94 Тоді в сльозах жіночий вид постав, —
Стає стражданням ця вода краплиста,
Коли її на очі гнів пригнав.
97 Казала жінка: «Як владар ти міста,
Що бились за його ім’я боги,
Бо квітне тут наука пломениста,
100 Скарай того, хто доні дорогій
Зухвало стан обняв, о Пісістрате!»
А чоловік, спокійний та благий,
103 Їй слово одказав ясне й крилате:
«Що ж візьмем для ненависті й злоби,
Якщо ми для любові хочем страти?»
106 Я бачив шал нестямної юрби,
Як юнака вона каменувала
Під вигуки: «Добий його! Добий!»
109 Він похиливсь під смертю, що поклала
Його на землю, а в його очах
Небесна брама ясно поставала.
112 Круг нього вирував убивства жах,
А він за вбивців у сльозах молився,
Звертавсь до Бога в болісних словах.
115 Коли від внутрішніх видінь звільнився
Й до зовнішньої дійсності вернувсь, —
Збагнув, що в мріях я не помилився.
118 І проводир на мене озирнувсь,
Мов на розбудженого, й зауважив:
«То що тобі? Чого ти похитнувсь?
121 З півмилі є, як ти раптово зважив
На щось стороннє й зразу шкутильгнув,
Немов себе вином чи сном обтяжив».
124 «О добрий батьку, ти б лишень почув
Що сталось, – мовив я, – мара побожна
Пробігла, поки я кульгавим був».
127 А він: «Крізь сотню навіть масок можна
Побачити, мов крізь прозоре скло,
Твої думки, хай з них минуща кожна.
130 Не сховано від тебе це було,
Аби відкрив ти серце водам миру,
Що вилива предвічне джерело.
133 Не так питав тебе, як той, хто віру
В свій зір лиш має й квапиться спитать
В мерця, який упав на землю сіру.
136 Я ж запитав, щоб сил ногам надать.
Так треба спонукати бездіяльних,
Які марнують час чи просто сплять».
139 Ми тихо йшли до небокругів дальніх,
Віддаючись розмовам щирим тим,
У вечорових одблисках прощальних.
142 Аж звідкілясь насунув раптом дим,
Хмариною, чорнішою від ночі,
Нас обгорнувши мороком густим.
145 Цей дим заповнив нам легені й очі.
ПІСНЯ ШІСТНАДЦЯТА
1 Тьма Пекла та беззоряної ночі,
Коли незміряної довжини
Хмарину чорну вихор мне й клубоче,
4 Не навела б тієї пелени
На зір мені, як дим цей непрозорий,
Такий жорстокий і такий жахний.
7 Вожай мій був на допомогу скорий,
А що не міг я розтулить повік,
То руку дав мені він для опори.
10 Немов сліпець, який держатись звик
Поводиря, чиє дбання щоденне
Від небезпек його рятує вік,
13 Я теж посунув крізь хмурне, шалене
Це димне місце за поводирем,
Що говорив: «Не відставай од мене».
16 Чув голоси я, молитви з плачем,
Щоб зглянувсь на покутних агнець Божий
І зняв гріхів обтяжливий ярем.
19 І кожен вів мотив, на інші схожий,
А всі зливались в звуках чарівних,
Утворюючи ладний хор і гожий.
22 «Учителю, то співи душ смутних?» —
Спитав я. Він: «Ти вірно розмишляєш,
І вузол гніву – тут весь клопіт в них».
25 «То хто ж ти, що про нас так розмовляєш
І йдеш в диму між нашої юрми,
Мов час календами ще виміряєш?»
28 Отак чийсь голос вимовив з пітьми.
Отож учитель проказав: «Озвися
Й спитай, чи зійдем нині вгору ми».
31 І я: «Ти, що, очистившись, у висі
Творцеві принесеш прекрасний дух,
Зі мною йди, на чудеса дивися».
34 «Піду з тобою, поки вільний рух, —
Він одповів, – та в цім диму постилім
Потрібен нам не зір, а тільки слух».
37 І я почав:
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.