Читати книгу - "Тихий Дін"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Так точно, кривий,—тягнувся Григорій струною.
Він пам'ятав оповідання батька про відстановленого генерала Листницького, героя русько-турецької війни.
— 'Чому наймаєшся? — гуркотіло зверху.
— Не живу з батьком, ваше превосходительство.
— Який же з тебе буде козак, коли в наймах тягаєшся? Батько, відрізняючи тебе хіба нічого не дав?
— Так точно, ваше превосходительство, не дав.
— Тоді інша справа. Ти з жінкою наймаєшся?
Сотник різко скрипнув ліжком. Грицько повів очима, по1 бачив — сотник підморгує, дьоргає головою.
— Так точно, ваше превосходительство.
— Без ніяких превосходительств. Не люблю. Платня вісім карбованців на/місяць. Це обом. Жінка варитиме, челяді та сезонним наймитам. Згоден?
— Так точно.
— Щоб був у маєтку завтра ж. Займеш у челядні ту половину, де жив попередній кучер.
— Як ваше вчорашнє полюваня, — спитав син у старого і спустив на килим вузькі волохаті ступні ніг.
— Вигнали з Гремлячої долинки лиса, гонили до лісу, старий попався, обманув псів.
— Казбек усе кульгає?
— В нього, як виявилось, звих. Ти швидше, Євгене, сніданок холоне.
Старий повернувся до Григорія, клацнув сухими кістлявими пальцями.
— Кроком руш! Завтра о восьмій щоб був тут.
Григорій вийшов за ворота. Під затиллям комори хорти грілися на підсохлій від снігу землі. Стара хортиця із старечим поглядом потюпала до Григорія, обнюхала його ззаду і проводила до першої балки, понуро звісивши голову, ступаючи крок-у-крок. Потім повернулася.
XII.
Оксана упоралась рано, загребла жар, затулила каглу і перемивши посуд, виглянула у віконце, шо гляділо на двір. Степан стояв біля спалів, складених костром під тином, що до Мелехівського двору. В кутку твердих губів його висіла погасла цигарка. Він вибрав з костра підходящу соху. Лівий ріжок комори завалився, треба було поставити дві міцні сохи і вкрити очеретом.
З ранку на верхівках Оксаниних вилиць — рум'янець, в молодому блискові очі. Впала переміна Степанові в око, снідаючи спитав:
, — Ти чого?
—.А що я?—спалахнула Оксана.
— Виблискуєш, наче олією намащена.
— Від печі гаряче... в голову кинулось, — і відвернувшись, очима злодійкувато шмигнула у вікно, чи не йде, часом, Михайла Кошового сестра.
Та прийшла тільки смерком. Вимучена чеканням, Оксана стрепенулася.
— Ти до мене, Марійко?
— Вийди на часйнку.
Степан перед скалкою дзеркала, вмащеного у вибілену грудину печі, зачісував чуба, гладив куцим, кістяним, з волячого рогу гребінцем каштанові вуса.
Оксана боязко поглянула в бік чоловіка.
— Ти мов би кудись збираєшся?
Степан відповів не зразу, положив гребінця в кишеню шаровар, узяв з печурки колоду карт і кисета.
— До Оникія піду, посиджу трошки.
— І коли ти находишся? Викоренили карти: що ніч, то їм гра. До півнів просиджують.
— Ну, годі. Чули.
— Знову в очко гратимеш?
— Відчепись, Оксанко. Он людина чекає, йди.
Оксана боком вийшла до сіней. Коло входу зустріла ЇЇ посмішкою рум'яна, в засіві ластовиння Марійка.
— Прийшов Грицько.
— Ну?
* — Переказував, щоб, як посутеніє, йшла до нас.
Оксана, хапаючи Марійчину руку, тіснила її до дверей.
— Тихше, тихше, голубонько. Що ж він, Марійко? Може, ще чого велів сказати?
— Каже, щоб забрала своє, що піднесеш.
Оксана, вся у вогні й пропасниці, крутила головою, погля-дуючи на двері, переступаючи з ноги на ногу, мов обгодований ячменем кінь.
— Господи, як же я?.. А?.. Отак ураз... Ну, що я? Стривай, скажи йому, що я швидко... А де він мене перестріне?
— Заходь до хати.
— Ох, ні!..
— Ну, гаразд, я скажу йому, він вийде.
Степан одягнув сурдута, тягнувся до лямпи прикурюючи.
— Чого вона прибігала? — спитав між двома затяжками.
— Хто?
— Та Мар'я Кошова?
— Та це вона в своїй справі... спідницю просила покроїти.-
Здуваючи з цигарки чорний попіл, Степан пішов до
дверей...
— Ти
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Тихий Дін», після закриття браузера.