Читати книгу - "Святослав (укр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Та через короткий час очі його розкривались і чомусь одразу ж прикипали до тих самих зірок-сестричок. І здавались вони вже не зірками, а очима – знайомими, любими, рідними…
Засинаючи, княжич Святослав намагався пригадати, чиї очі нагадують йому ці зірки?
Пережив Святослав і ще одне – смерть свого вуйка Асмуса.
Він помер, як належить воїну, – рано, на світанні, коли роса стає такою важкою, що сама сиплеться з трав, коли у полі німіє все навкруг і владує одвічна тиша, коли сонце на сході починає піднімати із-за обрію супроти ночі блискуче лезо свого меча…
На світанні Асмус почув за Россю тупіт коня й свист і одразу ж тихо, щоб не розбудити Святослава, встав, узяв з собою кількох гриднів і помчав удалину, де ще стояла ніч і колихалися тумани.
Гридні повернулись і привезли з собою тіло Асмуса. Там, за Россю, в лугах, були три печеніги. Асмус із гриднями довго гнались за ними й скарали, але один із печенігів в останню смертну хвилину натягнув тятиву лука й послав стрілу, що вцілила Асмусу в серце.
Смерть Асмуса глибоко засмутила Святослава. Коли він стояв над його могилою, то відчував, що прощається не тільки з вуйком, а з чимсь більшим, із людиною, частку душі якої він увібрав у себе й нею жив.
«Прийми його, Перуне, у свої оселі, – думав Святослав, – а коли мені доведеться прощатися із світом, то хотів би померти так, як Асмус!»
Коли вийти за древню Родню[117] й стати край Княжої гори, над самим її краєм, де спіють нині хліба, буйно ростуть трави, цвітуть квіти, опадають туманами й знову пливуть над безмежними просторами хмари, – там і є могила Асмуса!
От про все це й думав княжич Святослав, стоячи в надвечір’ї купальської ночі біля вікна терема. І чомусь йому знову стало невесело, тоскно, чомусь захотілось залишити світлиці, де за день розпеклось, стало гарячим повітря, захотілось вийти разом з усіма на луки над Почайною, когось шукати і когось зустріти.
Бажання було настільки непереможним, що княжич не витримав, одягнув темне платно, накинув на плечі корзно, непомітно залишив Гору, перейшов міст і попрямував до Почайни.
2
Разом з іншими дворянами на свято Купала пішла й Малуша. Ще дома, в рідному селищі, любила вона свята; холодні, але гомінкі вечори Коляди, веселі дні веснянок, заквітчану вогнями ніч Купала, п’яні від олу й медів обжинки. Маленька дівчинка у подертій сорочці стояла тоді оддалік від усіх, боялась підійти до гурту, але їй було так радісно.
Свята в Києві ще більше вабили Малушу. Тут так багато вогнів, так клично звучали пісні! І все ж вона – проста дворова дівчина, а пізніше ключниця – і на цих святах стояла осторонь, боялась влитись у гомінкий, веселий натовп, де веселились і подоляни, і діти майстрів з передграддя, і навіть боярські та воєводські діти.
Вони завжди кликали Малушу погуляти з ними. Особливо кликали, просили піти з ними на свято гридні з Гори. Та й як їм було не кликати її? Вона вже не та маленька, худенька, перелякана дівчина, що тремтіла колись у лодії, що їхала, зщулившись під щитом, на Гору.
Малуша змінилася. Коли б батько вигадував їй ім’я тепер, то, напевно, назвав би не Малушею, а знайшов якесь інше слово – тепліше, краще!
Вона витяглась, була ставна, мала тугі, пружні ноги, виразно окреслені стегна, тонкий стан, у маленьких її грудях було ще щось дитяче, але разом і достигле – жіноче, збавне. Вона мала округле обличчя з устами, що нагадували пелюстки квітки, невеликий лукавий носик, темні брови й чудове русе волосся.
Але найбільше вражали її очі – карі, глибокі, живі, що від одного холодного слова могли затьмаритись, а від найменшого сонячного променя – засвітитись. Тільки на людях ніколи вони не були смутними, але й не світилися, бо Малуша жила на Горі.
У цю ніч, наблизившись до натовпу, Малуша забула про Гору й терем. Її охопило приємне збудження, вона стала в коло, що оберталось круг вогню. Разом з іншими дівчатами, міцно взявшись за руки, тікала, коли юнаки хотіли їх улоскотати. Коли ж дівчата й юнаки почали стрибати через вогні, Малуша довго боялась, вагалась, а потім скільки було сили в ногах побігла, одірвалась від землі, пропливла над багаттям, стала на ноги, але не зупинилась, а побігла далі, щоб зробити коло і, повернувшись, знову стрибнути через вогонь…
Так вона робила не раз. Купало – великий чародійник, і той, хто приходить на його свято, ніби випиває міцного вина. Малуша також сп’яніла, зникли кудись її страх і вагання, тепер вона була, як і всі, в полоні у Купала, у вирі любові.
А хіба вона не мріяла й не думала про кохання? За тяжкою роботою у неї не вистачало часу спочити, помріяти. Та вже не раз уві сні хтось нібито бажаний і давно знайомий приходив до неї в хлівину, не раз вона, жахаючись, прокидалась серед ночі, бо здавалося – тільки-но хтось був поряд з нею, пригортав до себе, схилявся, так близько світились, пломеніли його очі…
«Рятуй мене, Перуне, рятуй», – шепотіла тоді вона й торкалась рукою обереги – материного дарунка, богині Рожениці.
Зате тепер вона робила, як усі, і, як усі, могла дати волю душі своїй і серцю. Ще стрибок, ще один стрибок, ще один стрибок, Малушо, священний вогонь Купала очищає тіло, він наближає любов.
А коли дівчата почали заплітати вінки й пускати їх у Почайну, щоб запитати в долі, чи судилося їм мати пару, а якщо судилось, то з якої дороги, сплела вінок і Малуша. Хіба ж їй, як і всім, не цікаво було дізнатись, попливе її вінок чи потоне, знайде вона собі пару чи ніколи не знатиме любові?
Так, пустивши вінок на воду, й пішла вона понад берегом, пильно придивляючись, чи тоне він, чи пливе. Якщо ж пливе, то куди, до кого?
Вінок не тонув, він плив і плив, у пасмугах від вогнів, що грали на плесі, на воді вимальовувалось його темне коло.
І раптом Малуша побачила, що хтось невідомий з’явився перед нею, а далі схопив її за руки.
– Хто це? – сполохано
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Святослав (укр.)», після закриття браузера.