Читати книгу - "Історія ГУЛАГу"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Питання, чому радянська таємна поліція так переймалася проблемою зізнання, залишається предметом дискусій; у минулому називалося багато можливих пояснень. Дехто вважає, що така політика диктувалася згори. Роман Бракман, автор неортодоксальної біографії Сталіна під назвою «Таємна папка Йосифа Сталіна», переконаний, що радянський лідер потерпав від невропатичної манії: він примушував інших зізнаватися у злочинах, вчинених ним самим: через те що він сам був агентом царської таємної поліції, він мав особливу потребу у зізнаннях людей у зраді. Роберт Конквест також вважає, що Сталін був зацікавлений у тому, щоб примушувати зізнаватися принаймні тих, кого знав особисто. «Сталін прагнув не просто вбити своїх старих опонентів, а знищити їх морально і політично», хоча це, звичайно, стосується лише кількох з мільйонів арештованих.
Однак зізнання могло також відігравати важливу роль і для агентів НКВД, які проводили розслідування. Можливо, отримання зізнань допомагало їм переконувати самих себе у законності того, що вони чинять: зізнання надавали абсурду масових свавільних арештів видимість хоч якоїсь гуманності чи принаймні законності. І, як це було у справі «польських шпигунів», зізнання також давали підстави, необхідні для арешту інших. Радянська політична й економічна система також мала маніакальну пристрасть до результатів — виконання планів і норм, — а зізнання являли собою «підтвердження» успішності слідства. За словами Конквеста, «встановився принцип, що зізнання є найкращим можливим результатом. Здатні його отримати вважалися успішними співробітниками органів безпеки, а погані співробітники НКВД довго не жили»[486].
Та якою б не була причина манії НКВД до зізнань, слідчі зазвичай добивалися їх, не впадаючи ні у крайню нав’язливу цілеспрямованість, як це було у випадку «польських шпигунів», ні у байдужість, з якою ставилися до Томаса Сговіо. Натомість в’язні стикалися з сумішшю цих двох варіантів. З одного боку, НКВД вимагав, щоб вони зізнавалися і звинувачували самих себе й інших. З іншого боку, здається, що НКВД відчував інертну незацікавленість у результатах.
Ця дещо сюрреальна система вже діяла у 1920-ті роки, до Великого терору, вона залишалася дієвою і через багато років після його закінчення. Вже 1931 року співробітник, який проводив слідство у справі Володимира Чернавіна, науковця, звинуваченого у «шкідництві» й саботажі, погрожував йому смертю, якщо той відмовлятиметься зізнаватися. Іншим разом він сказав Чернавіну, що той отримає «м’якший» табірний термін у разі зізнання. Зрештою, він почав по-справжньому благати Чернавіна дати фальшиві свідчення. «Ми, співробітники слідства, теж змушені брехати, ми теж говоримо речі, які не можна заносити до протоколу і під якими ніколи не поставили б свого підпису», — умовляв його слідчий[487].
Коли результат важив для них більше, в хід ішли тортури. Справжні фізичні побиття, як видається, у період до 1937 року були заборонені. Один колишній співробітник ГУЛАГу підтверджує, що в першій половині 1930-х років це було недвозначно протизаконним[488]. Але зі зростанням потреби в отриманні зізнань провідних членів партії тортури починають застосовуватися — ймовірно, це відбувається 1937 року, хоча знову припиняється 1939-го. Радянський лідер Микита Хрущов публічно визнав це 1956 року: «Як це можливо, щоб людина зізнавалася у злочинах, яких не скоїла? Тільки в один спосіб — через застосування фізичних методів тиску на неї, тортури, приведення її у несвідомий стан, позбавлення здатності мислити, позбавлення людської гідності. Так отримувалися "зізнання"»[489].
У цей період застосування тортур набирає такого розмаху — і так часто викликає сумніви щодо своєї доцільності, — що на початку 1939 року Сталін сам розсилає обласним начальникам НКВД листа на підтвердження того, що «від 1937 року в НКВД практика застосування [до в’язнів] фізичного тиску була дозволена Центральним комітетом». Він пояснював, що така практика дозволялася «лише стосовно таких явних ворогів народу, які користаються гуманними методами слідства з тим, щоб безсоромно відмовлятися видавати змовників, які місяцями не дають свідчень і намагаються перешкоджати викриванню тих змовників, які ще залишаються на свободі».
Далі у листі йшлося, що він вважає це «цілком правильним і гуманним методом», хоча і визнає, що часом він міг застосовуватися до «випадково арештованих чесних людей». Цей зловісний лист, очевидно, вказує на те, що Сталін сам знав, які методи застосовуються в ході слідства, і особисто їх схвалював[490].
Існує дуже багато свідчень колишніх в’язнів про те, що у цей період під час слідств їх жорстоко били, іноді завдаючи тяжких травм. Євгеній Гнєдін пише, що його вдарили по голові відразу двоє співробітників — один зліва, а інший справа, а потім продовжували побиття гумовим кийком. Це відбувалося в особистому кабінеті Берії, у присутності Берії в Сухановській тюрмі[491]. НКВД також практикував методи катувань, відомі таємним поліцейським силам інших епох, наприклад удари в живіт торбинками з піском, переламування рук і ніг або зв’язування рук і ніг за спиною і підіймання вгору[492]. Одну із найжахливіших розповідей про фізичні тортури залишив театральний режисер Всеволод Мейєрхольд, офіційна скарга якого зберігається у його справі:
«Мене тут били — хворого 65-річного старика: клали на підлогу обличчям донизу, гумовим джгутом били по п’ятах і по спині; коли сидів на стільці, тією ж гумою били по ногах (згори, з великою силою), по місцях від колін до верхніх частин ніг. У наступні дні, коли ці місця ніг були залиті густим внутрішнім крововиливом, то по цих червоно-синьо-жовтих синцях знову били джгутом, і біль був такий, що здавалося, на хворі чутливі місця ніг лили окріп (я кричав і плакав від болю). Мене били по спині цією гумою, руками мене били по обличчю розмахами з висоти…
Одного разу у мене так нестримно тряслося тіло, що охоронець, який супроводжував мене з такого допиту, запитав: “У вас малярія?” Коли після 18 годин допиту я ліг на койку і заснув, щоб за якусь годину повернутися туди знову, я прокинувся від власного стогону і тому, що трусився, як
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Історія ГУЛАГу», після закриття браузера.