Читати книгу - "Прибутні люди"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
—Отаке горе… — поспівчувала мати. — І вам, бач, горе… Не можна так жити, щоб усім було добре. От світ настав.
—Та вже тільки такий світ, — озвався Батіг. — Часами вранці не хочеться й прокидатися. Ніякої тобі радості, ніякого спокою душі людській.
—І тут, значить, горе, — говорила мати. — А ми ж із такою надією, що тут може ж не дадуть померти голодною смертю. Дожилися до самого краю. Бачу, що посиджу ще день дома, не підняти вже мені їх у дорогу, захлянуть зовсім. Так я ще до світу побудила, маленьку на руки й тікати… Одну матір зоставили там, бабусю нашу… Як вона виживе?
—А дід?.. — спитав Василько.
Мати вмовкла. Малі поопускали очі. Марійка скривилася, зашморгала носом.
—А ді-ід?.. — уже скрикнув Василько.
—Дід наш ходив по людях, напитував усе столярної роботи. Нікому не треба столяра. А може й треба, так нічим же платити. Прийшли, значить, тато додому вже зовсім слабі, сіли під іконою Миколая-чудотворця й заплакали. Тільки й промовили з обидою на весь Божий світ: «Був кінь, та зовсім з’їздився». Лягли на лежанку, повернулися лицем до комина і вже й не вставали. Скільки не просили їсти, відмовлялися… — мати заплакала, перехрестилася до образів: —Царство їм Небесне, гарні були тато, зроду мене не зобиджали… І за внуками було, як за своїми дітьми…
Василькові чорнів день. Повільно опустив Меланю на долівку й вискочив надвір, за хату. Горе так його вдавило, що не міг дихнути. Сів на землю, дивився на схід, туди, де мав бути його рідний край, Калашники з широкою долиною, Россю, Росавою і горами. Підійшла мати, опустилася поруч, пригорнула його.
—Що ж ти зробиш, Васильку? Нема нашого діда Йосипа…
І тоді він заплакав, припавши до теплого материного коліна. Гірко заплакав…
Ночували вони всі в клуні. За це та за харчі Марійка і Василько помагали вуйці полоти городину, а Гриць та Василька пас маржинку. Мати відразу ж, не спочивши з дороги, пішла в сусіднє село Паланики, де виявляється, був у наймах Іван. Повернулась аж другодні під вечір стомлена ще дужче, нещасна, розказувала й плакала. Виявляється, Іван також захворів був тоді ж, як і Василько, в перший день, коли найнявся, і господар вигнав його з двору. Іван заліз у якийсь покинений зберіг за селом. Там і лежав у перетрухлій соломі. Та добрі люди зглянулися, носили йому їсти. А як очуняв, ходив на пастівник. Там його підгодовували пастушки за те, що завертав їм худобу. Він забув, у якому селі зостався Василько, йти ж шукати брата по селах боявся, щоб не заблудитися, бо тоді б його не могла знайти мати.
—Як побачила я свого Йвана, так і запеклося моє серце, — говорила мати. — Худю-ущий, тільки ніс та вуха стирчать. А сорочка на ньому чорніша святої землі. Вошви, даруйте, так і кишить у кожному рубчику. Попросилась до людей та обстригла його, змила голову, попрала все на ньому, і вже тоді вирушили ми в Ходовичі. Там напитали місця, найняла.
Василько почув про Ходовичі й згадав панну Єву, і ще він із співчуттям думав про те, як Іванові було важко в тому зберігу з такими болями, які роздирали нутрощі й від яких темнів світ, і нікого не було поруч, хто б міг порятувати…
—То є виродок якийсь, а не ґазда, — промовив Батіг, вислухавши матір мовчки, з похмурим видом. — Ви не тримайте, прошу вас, пані Оляно, погане в мислях про наших людей. То, кажу вам, є виродок. То не є ґазда.
—Та що ви, пане Юрку. Хіба ж я не бачу, як ви всі нас рятуєте. І в тих же Паланиках люди не дали пропасти моєму хлопцеві… Боже збав, подумати погане. Нас би вже й на світі нікого не було, коли б не Западна… Ага, — раптом згадала щось мати. — У Ходовичах перепитувала одна пані про вашого Гілька. Чи не вернувся?.. Просила кланятися вам.
—Панна Єва?.. — вихопився Василько.
Вуйна зблідла. Не промовила й слова. Мати строго подивилась на Василька, щоб замовк.
—Пробачте, я щось не до ладу сказала? — промовила вона.
—Чого ж… — оговталася вуйна. — Дякуємо за поклон. Гарна то панна. Гілько їй мешти шив… Не забула. Видать, добре серце має панна… Та тільки немилосердні серця у Львові до нашого Гілька…
Мати найнялася в селі до заможних людей, до Косовських, що мешкали через три двори від Батогів. Спершу вона була в Косовських тільки з Меланею, а згодом забрала до себе й Марійку та Гриця. Тепер Василька тягло до Косовських, і він в обід або увечері забігав до них провідати своїх. Косовські були молоді господарі, мали малу дитину, і ґаздиня Стефа більше сиділа з нею дома, ніж робила в полі. Сам ґазда Богдан — русявовусий, плечистий, був роботящий, як віл, дуже доброї, сумирної вдачі чоловік. Часто Василька приносило саме тоді, коли в Косовських лагодились обідати. Знічена мати квапилась вирядити його з двору, але ґазда Богдан спиняв її:
—Ну, що ви, пані Оляно. Хай і Василько сідає з нами. Нам охотніше буде за столом.
—Ой, пане Богдане. Чи ми вам і так мало увірились, що ви й ще шукаєте зайвого рота, — говорила мати, виправдуючись за Василька, і він, розуміючи, що негарно набиватися в їдці, уже задкував до брами. Але його зупиняла вуйна Стефа:
—Ти куди, козаче? Гребуєш нашим обідом? — і дивилася на нього так привітно карими очима. Повні малинові губи в неї тремтіли в усміху.
—Та я… — бурмотів Василько. — Я ж не обідати прийшов…
А пахло ж! Боже ти мій!.. Ноги самі приростали до споришу, куди там утекти. Вуйна Стефа підходила до нього, клала на плече м’яку теплу
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Прибутні люди», після закриття браузера.