Читати книгу - "Святослав (укр.)"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
І незабаром, бо вже треба було поспішати, пізнього вечора у Влахернській церкві, на околиці Константинополя, був освячений шлюб Романа і Феофано, а ще через кілька місяців, уже в Порфіровій палаті, вона народила сина Василя.
Здавалося, в цю чудову ніч, після всього, що сталось з нею, Феофано мусила спокійно відпочивати. Проте сон не йшов, вона не хотіла й не могла спати.
Дивлячись на великий червоний місяць, що крайком своїм торкався води, від чого здавалося, що далеко, на самому обрії, висять два однакові місяці, Феофано чула, як нестямно б’ється її серце, як горить тіло, розриваються груди. Все те, що вона мала, хоч насправді мала вона дуже багато, здавалося їй буденним, простим. Простою для неї була опочивальня, оздоблена мармуром, з дверима із слонової кістки, із позолоченими кадилами, з широкими ложами. У неї вже не було ніякого почуття до Романа, що близько, поруч, щось шепотів уві сні… Може, та, мабуть, і напевне, батьків шинок, пісня «Ми убогі люди…», келих вина і поцілунок незнайомого легіонера дали б їй у цю хвилину більше, ніж Великий палац, тиша його палат, царське ложе?!
Але вороття до минулого вже не було, десь далеко-далеко затихала пісня:
Ми убогі люди, але ми багатші від усіх,
У нас є музика, вино й жіноча ласка.
Тепер на обрії був тільки місяць, що складався з двох половинок: одна справжня, друга – відбиток у воді. Ці половинки швидко зменшувались – місяць заходив. І Феофано неодмінно хотіла раніше, ніж зайде місяць, вирішити, що їй треба робити.
Вона уперто думала. Коли ж на обрії залишилась тільки тоненька скибочка, Феофано вирішила – імператор Костянтин повинен померти, імператором стане Роман, вона буде імператрицею.
Коли ж місяць зайшов, Феофано тихо вийшла з кітону й рушила в сад. Там вона й зустріла постільничого Василя.
– Що трапилось? Чому молода василіса не спить? – запитав він, пізнавши її тонку постать.
Вона подивилась на безбороде, з блискучими очима, з хитрою посмішкою в куточках уст обличчя, його виразно було видно й у півтемряві.
– Чомусь я не можу сьогодні спати, – відповіла вона. – У кітоні душно, болить серце, от я й вийшла сюди, в сад.
– Але імператор Роман може образитись.
– Імператор Роман спить після вечері й міцного вина так, що його й грім не розбудить.
Вона подивилась на постільничого.
– Тут усі багато п’ють, а ще більше п’яніють. Скажи, постільничий, ти також багато п’єш?
– Я п’ю рівно стільки, щоб не сп’яніти, – відповів він, – бо чим більше п’ють навкруг мене, тим ясніший мушу мати розум я.
– Це правда, – сказала Феофано, – я помічаю, що ти п’єш менше від інших і, мабуть, менше, ніж хотів би сам.
– Так, – щиро згодився він, – я завжди роблю менше, ніж хочу.
– А постільничому багато хочеться?
– Ні, – глухо сказав він, – багато я не хочу, а все ж дещо мусив би мати…
– Що ти мусив би мати, постільничий?
– Я хотів би спати, – відповів Василь, – коли сплять всі, працювати так, щоб люди шанували мою роботу, та ще…
– А ще що?
– Я хотів би мати те, що мені належить.
– А хіба постільничий не має того, що йому належить? – здивувалась Феофано. – Він – найближча до імператора особа, він перший серед усіх, він, напевне, найбагатша в імперії людина… Чого ж ще бажає постільничий?
– Що слава паракимомена й постільничого, що багатство й пошана, коли я не той, за кого мене вважають, і не такий, як хочу…
– Послухай, паракимомен, але хто ж тоді ти?
– Невже ти й досі не знаєш, Феофано, хто я?
– Не знаю…
– Я такий, як і ти…
– Не розумію…
– Ти – дочка шинкаря Кротира, а тепер жона імператора Романа. Моя мати – рабиня-слов’янка, але батько імператор Роман…
– Почекай, то ти брат імператора Костянтина і дядько мого чоловіка Романа?
– Так, Феофано.
– І ти не любиш брата імператора?
– Як і ти, Феофано…
– Так ось чому ти не можеш спати! Тоді поговоримо, дорогий мій дядьку! Я думаю, що ми – ти і я – зуміємо поговорити…
– Вони мене зробили безбородим, і в моєму серці залишилась тільки помста.
– Коли до почуття помсти додати пристрасть, буде страшний напій.
14
Повернувшись пізньої години на монастирське подвір’я, княгиня знайшла там всіх своїх жон, слів, купців, служниць – їх привезли з Великого палацу набагато раніше, одразу після закінчення прийому в Золотій палаті й Юстиніані, але всі вони ще не спали, ходили з келії до келії, голосно висловлювали своє захоплення, вихвалялись подарунками.
Одразу ж, тільки княгиня Ольга опинилась у своїй келії, кілька жон зайшли до неї…
– Не вємо, – запально говорили вони, – на небі-сьми були чи на землі… онде бог з чоловіки пребуває, ми не можемо забути красоти тоя, всяк-бо чоловік, аще вкусить солодкого, після того гіркоти не приймає…
Вони розповіли княгині, хто з них який подарунок одержав у Великому палаці: купці – по 6 мілісарій[113], священик – 8, сли – 12, а всі жони також по 12 мілісарій. Жони показували княгині ці золоті кружальця, на яких був імператорів знак – голова Костянтина з куцою бородою і товстими вусами.
– А тобі що подарували, матінко княгинє? Покажи!
Вона кивнула в куток, де на лаві лежало замотане в шовк блюдо з грішми, і вони кинулись туди, розгорнули шовк, вийняли блюдо, розсипали золоті, кинулись їх збирати.
– Чудо! – верещали вони. – Ні, немає на землі красоти такої…
– Ви ліпше вже йдіть спати! – зупинила нарешті княгиня Ольга жон, що ладні були сидіти тут і розповідати про чудеса Великого палацу до ранку.
Жони вийшли з її келії, але заспокоїтись не могли і ще довго стояли на подвір’ї, гомоніли, плескали руками.
Аж тоді, коли все затихло, княгиня Ольга покликала служницю й веліла їй запросити в келію до себе купців Воротислава, Ратшу, Кокора й кількох слів.
Вони не спали й одразу з’явились. Помітно було, що вони немало й випили у Великому палаці, а проте на ногах тримались твердо.
– Сядьте, купці мої й сли! – звернулась до них княгиня, сперлась руками
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Святослав (укр.)», після закриття браузера.