Читати книгу - "Слово після страти"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Не треба бути великим психологом, аби зрозуміти просту істину: морально вбита, психологічно розчавлена людина не здатна боротися. Щоб підняти її на якусь найпростішу акцію, треба спершу скинути з неї моральний і психологічний гніт, вселити віру в свої сили. Смерть двох негідників, які повсякчас тероризували в’язнів, і нова обстановка, що створилася в камері, мали величезне значения для оздоровлення загальної атмосфери і згуртування в’язнів.
Декому може здатися, що знищення двох фашистських холуїв надто дрібний факт, щоб надавати йому великої ваги. Але так може подумати тільки той, хто не уявляє, якою страхітливою була атмосфера в гітлерівських концтаборах. Між гітлерівськими катами та їхніми поплічниками, з одного боку, і в’язнями, з другого боку, точилася зовні малопомітна, але повсякденна запекла боротьба не на життя, а на смерть. Кожна на перший погляд невеличка перемога, яку ціною неймовірних зусиль здобували в’язні, мала величезне значення, бо це була перемога над вишуканим бузувірством фашистських нелюдів. Головне, такі перемоги вселяли віру в наші сили, згуртовували людей, кликали їх на боротьбу з кривавим фашистським режимом.
Життя в’язнів двадцятої камери змінилося на краще. Жак спокійно і діловито шикував в’язнів на ранковий і вечірній аппелі, віддавав блокфюреру рапорт, одержував і чесно ділив баланду, керував прибиранням камери, стежив за порядком і намагався, наскільки це було можливо, полегшити становище хворих і вкрай виснажених, зацькованих попереднім старостою та його холуєм. В очах багатьох доходяг зажевріли вогники надії, зникло почуття приреченості. На моїх очах народжувався дружний, згуртований колектив. В’язні подавали один одному допомогу, допомагали хворим і кволим злазити з нар під час ранкових і вечірніх перевірок. Камеру прибирали добровольці з числа тих, хто ще не дійшов до цілковитого виснаження.
Різко змінилося і моє становище. Жаку як старості тричі на день приносили з есесівської кухні смачну калорійну їжу. Він підгодовував свого земляка Жана й мене. Я в свою чергу ділився цією їжею з Максимом.
А коли одного разу блокфюрер приніс Жаку пляшку шнапсу, він використав його для промивання моїх ран на спині й пальцях та для дезинфекції саморобних бинтів. Крім усього, я спокійно спав, скільки хотів. Мене будили тільки попоїсти і на вечірній та ранковий аппелі.
Молодість брала своє. В мене знову з’явилася вже було згасла жадоба життя. Глибоко вразила та увага й піклування, що ними оточили мене в’язні камери. Найбільше я тепер боявся, щоб не перевели в інший табір, адже цей пересильний, тут ніхто довго не затримувався.
Мої побоювання виявилися небезпідставними...
4Один із в’язнів, що чергував біля дверей, подав сигнал тривоги: блокфюрер! Ми швиденько вишикувалися. Тепер команду «шикуйся!» виконували значно швидше, ніж при Бубновому Тузі. Ніхто не хотів підводити нового старосту.
Відчинилися двері, па порозі камери вклякла довготелеса постать блокфюрера. Вигукнувши традиційне «ахтунг», Жак віддав рапорт:
— У строю дев’яносто вісім гефтлінгів. Відпрацьовуємо прийом шикування. Староста двадцятої камери Жак Морель.
Блокфюрер пройшов по камері і, видно, залишився задоволений порядком, бо не зробив жодного зауваження. Буркнувши «гут», він дістав із кишені записника й почав неквапливо гортати сторінки. Усі завмерли в тривожному чеканні.
—Драйхундертфюнфунднойнцігзібундцвайнціг!
У мене тенькнуло серце. Блокфюрер назвав мій номер. Я глянув на Максима. Його бліде обличчя виказувало хвилювання, а лагідні сірі очі потемніли. Мабуть, він подумав, що мене забирають на допит у справі загадкової смерті Бубнового Туза.
Зібравшись із духом, я голосно відповів «єсть!» і вийшов із строю.
— Раус! — скомандував блокфюрер.
Востаннє окидаю поглядом камеру і її мешканців. Вони дивляться на мене співчутливо, наче проводжають на смерть.
— Прощавайте, товариші! — кидаю вже на ходу і виходжу з камери.
— Ахтунг!—з надривом вигукує Жак.
Я розумію, що це сказано спеціально для мене. Спазми перехоплюють горло. Насилу стримую сльози, які от-от бризнуть з очей. Тільки-но переступив поріг камери, враз відчув себе самотнім, беззахисним.
Блокфюрер передав мене автоматникові, і я пішов до виходу з блока. На знайомому майданчику вже шикували сотні три в’язнів. Біля трибуни в оточенні почту стояв «батечко» Боденшатц. Він, мабуть, розповідав щось веселе своїм блюдолизам, бо ті голосно реготали. Забачивши начальство, конвоїр почастував мене кількома стусанами і турнув у стрій. Тут уже господарювали галасливі капо.
Нарешті процедуру шикування закінчили. Кілька в’язнів, не витримавши її, мертві лежали на лівому фланзі шеренги. Тим часом «батечко» Боденшатц, підтримуваний двома холуями, важко пихкаючи і віддуваючись, виліз на поміст, схрестив свої коротенькі пухкі руки на череві, молитовно закотив очі, як би підкреслюючи урочистість моменту. Зібравшись з думками, він почав розчуленим писклявим голосом:
— Дорогі мої дітки! Настала сумна хвилина в нашому житті. Хоч як це важко, але нам доводиться розлучатись. Ви в мене жили як у бога за пазухою. Сподіваюся, ви ще не раз згадуватимете щасливі дні, проведені в цьому райському куточку. Жаль розлучатися з вами. Втішає тільки те, що вас чекає щасливе майбутнє. Прощайте. Пишіть листи.
Старий блазень вийняв із кишені хустку і притулив її до очей, удаючи, що витирає сльози. Есесівці дружно зареготали.
— Смійтеся, скоти, скоро доведеться плакати! —голосно сказав один із в’язнів. Це була нерозумна і відчайдушна сміливість. Його щастя, що есесівці саме реготали і ніхто з них не почув слів зухвальця.
Почалася звірка номерів з документами. Табірні писарі під наглядом есесівців ходили вздовж шеренг із списками і стандартними супровідними картками. Картки були з цупкого паперу, мали квадратну форму, приблизно дванадцять на дванадцять сантиметрів. В них було занесено основні демографічні дані і перелік «злочинів», вчинених в’язнем перед «Німецькою державою». На моїй карточці з лівого нижнього ріжка до горішнього правого ішла по діагоналі широка червона смуга, на якій чорною фарбою було надруковано: «Цюрік керен іст
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Слово після страти», після закриття браузера.