Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
109 Не розпізнав я, хто цей дух вродливий;
Той мовив: «Глянь-но! – Показав перед,
Де в грудях зяяв розруб страхітливий,
112 І посміхнувсь, додавши: – Я Манфред,
Констанци рідний внук, імператриці.
Прошу, як вирвешся із цих тенет,
115 У доні будь, в сім’ї, де міг родиться
Блиск Арагону і Сицилій блиск,
І правді всій допоможи розкриться.
118 Як збив мене з коня ворожий тиск,
Я вдавсь до того, хто крізь рани бачив
Мого життя уже пригаслий приск,
121 В сльозах благав, щоб він мене пробачив,
Бо вельми щедрі руки в Доброти
Для тих, хто шлях свій каяттям позначив.
124 Якби козенцький пастир зміг не йти
Виконувати Климента веління,
А глянув би в Господній лик святий, —
127 При Беневенто й досі жерло б тління
Побіля мосту прах моїх кісток
Під вартою важенного каміння.
130 А так їх мочить дощ, вкрива пісок
Над Верде, за кордоном, і зотліють
Із тягарем обернених свічок.
133 Але не сильно так прокляття діють,
Щоб вічна не вернулася любов,
Аж поки в нас надії зеленіють.
136 Хто без відпущення з життя пішов,
Хоч і розкаявся в хвилину смерті,
Зайти не може під святий покров
139 Аж тридцять строків, поки був упертий
В провинах протягом десятиліть,
Як присуду молитвою не стерти.
142 Тепер добрав ти сам, як звеселить
Констанцу розповідь твоя про мене, —
Де стрів мене й за що їй слід молить.
145 Молитва там – розправить тут рамена».
ПІСНЯ ЧЕТВЕРТА
1 Коли з душевних сил котрась, буває,
Чи в радощі чи в смуток порина
І тільки цим уся душа палає, —
4 То іншим не спалахує вона
(Не можна, отже, вигадки пробачить,
Що душі наші полумінь єдна).
7 Тож як зачується чи замаячить
Таке, що душу жаром обгорта,
То як збігає час, вона й не бачить.
10 Лиш роздивлятись може сила та,
З цієї ж душу полум’я спостигло;
І та мов скута, ця ж у вись зліта.
13 Єство моє про це дізнатись встигло,
Коли з Манфредом мову ми вели,
Бо сонце непомітно перебігло
16 На п’ятдесят вже градусів, коли
Дістались ми туди, де тіні зграйно
Гукнули: «Шлях шукали ви й знайшли!»
19 Як достигають грона, то негайно
Скрізь виноградар терном затуля
Лазівки, не такі вузькі звичайно,
22 Як та, що нею лізти до шпиля
Ми почали з учителем поволі,
Як душ не стало чути іздаля.
25 Простують люди до Сан-Лео, Нолі
І пішки до Бісмантови ідуть,
Але звестись на бескиди ці голі
28 Було можливим лиш для крил, мабуть,
Високої мети, – ще й надихали
Слова поета, вказуючи путь.
31 Вузьким проваллям рушили ми в скали,
Де камінь в небеса свій верх простер,
І ми собі руками помагали.
34 Коли ж здолали ми крутий бар’єр
І вийшли на вузеньку полонину,
Спитав я вчителя: «Куди тепер?»
37 Він одповів: «Мене на верховину
Ти супроводь, не пожалівши сил,
А там я вожая тобі зустріну».
40 Але стрімкий був велетенський схил,
Який величніш за пряму здіймався,
Що нею ріжеться квадрант навпіл.
43 І я почав, бо віддих затинався:
«Лишаєш, батьку, ти мені сліди,
Пильнуй, щоб я їх повсякчас тримався».
46 «Синочку, хоч на камінь той зійди», —
Він вимовив, вказавши над собою
Серед урвистих скель облом гряди.
49 Од слів його я сповнився снагою,
Поповз за ним по кручених стежках
І, зрештою, на камінь став ногою.
52 І сіли так ми, щоб у нас в очах
На схід була дорога страхітлива, —
Приємно глянуть на відбутий шлях.
55 Спочатку вниз дививсь я, та вразлива
Увага йшла до сонця, бо зливавсь
На нас ранковий промінь десь ізліва.
58 Поет примітив, як я дивувавсь,
Що в сяйнім повозі їздець крилатий
Між нами й Аквілоном просувавсь,
61 І пояснив мені: «Якби Близнята
Були близ дзеркала, що ясно так
Повинне на всі сторони палати, —
64 Ми бачили б, що світлий зодіак,
Коли не хибить путь його безмежна,
Підходить під Возів небесний знак.
67 Збагнеш, від чого справа ця залежна,
Дізнавшися, що мають і Сіон,
І ця гора, йому супротилежна,
70 Єдиний обрій за твердий закон,
Півсфери ж дві, і що стезя надхмарна,
Де коні гнав бездольний Фаетон,
73 Отут, по цьому схилу, незабарна,
А там іде по тому, навпаки, —
І мисль твоя тоді не буде марна».
76 «Звичайно, – відповів я, – зір швидкий
Ніколи ще не був такий у мене,
Як нині, хоч мій розум затяжкий.
79 Незміряних кружінь кільце вогненне,
Що вчені звуть екватором його,
Лежить, між нами й сонцем полонене,
82 Як я добрав з пояснення твого,
Звідсіль на північ, хоч його ж євреї
На південь мають від шпиля свого.
85 Та не зневаж цікавості моєї:
Чи довго йтиме стежка ця важка,
Що важко навіть глянути на неї?»
88 А він мені: «Гора оця така,
Що ти спочатку тільки йти не в силі,
А вище – стане там хода легка.
91 Отож, коли для тебе стануть милі
І любі над усе стежки оті,
Мов плавний рух човна по тихій хвилі;
94 Коли ти дійдеш до кінця путі, —
Там тільки й зможеш на спочинок сісти,
Оглянеш сам усі місця святі».
97 Не встиг поет сказать цієї вісті,
Хтось поруч вимовив: «Аби знаття,
Що ти раніш не перестанеш лізти».
100 Обидва роздивились до пуття
Й побачили ізліва каменюку,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.