Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сказав, що один такий випадок за його пам’яті вже був. Отже, може бути й другий. А як куля влучила саме в долоню — це вже безглуздя війни! Може, з надміру молодих сил потягся, руки розвів — ось тобі й куля в долоні. Коли пошукати, може, десь там і куля ця знайдеться.
— Додаткове слідство почали? — вислухавши все це, спитав Ільїн.
Євграфов знизав плечима:
— Що поодинокі постріли трасуючими в ту ніч з німецького боку в районі цієї роти були, це вже додатково з’ясували — підтверджується. Вважаю, що на цьому слідство можна припинити. А кулю шукати — навряд чи знайдемо: не в кімнаті стріляли. Якщо тільки накажете всією ротою лазити…
— Облиште свої жарти! — вловивши іронію в словах Євграфова, сердито сказав Ільїн. — Як не треба — то не треба! А коли б заради честі полку потрібно було — сам лазив би й шукав!
— Це зрозуміло, — мовив Євграфов, — а я все-таки сам собі тепер заднім числом радий, що в це не повірив.
— Ти не повірив, а я повірив, — сказав Ільїн. — Чомусь здавалося: біда біду тягне. Цілий день сьогодні з думки не йшло. Сам би, здавалося, вгатив йому кулю в лоба за таку пляму на полк!
— При чому тут полк, — сказав Завалишин, — коли він усього лише три дні, як до полку прибув.
— Всього лише три дні, як прибув! Цікаво, як би ти в політдонесенні пояснив? Коли б не прибув, а вже твій! Усі розуміють, що іще не твій, а все одно твій. Якщо поповнення прийде, і його першого ж дня — у бій, і все як по маслу — успіх, і люди живі зостались, і ордени їм належать, що ж, може, втримаєшся їх нагороджувати? Ці, скажеш, ще не мої, ще й двох днів нема, як прийшли, рано їм ордени давати! Щось не чув я цього ще ні від кого! І від тебе також.
Ільїн зазирнув у кухоль Євграфова й налив йому чаю.
— Пий! І досі, як згадаю того старшину, руки сверблять. І вдень, і уві сні. А тут, боронь боже, ще й цей прошпетився б.
— Гаразд, — сказав Завалишин. — Годі переживати!
Що було — те було! Зате все життя не забудемо, як ушістьох з членом Військової ради фронту, з членом Військової ради армії, з начальником політвідділу армії, з замполітом дивізії в такому, можна сказати, товаристві, серед білого дня, повземо з тобою на животах у бойову охорону і від страху за начальство, може, тільки богу не молимось! Є що згадати!
Та Ільїн навіть не всміхнувся.
— Не заперечую, хоробрий, — сердито сказав він про Львова. — Але однієї німецької міни на всіх нас тоді цілком вистачило б!
— Дурило він! — зло відрубав Євграфов, що досі сидів мовчки. Його пласке, широке обличчя, що здавалося перед цим Синцову таким спокійним, налилося кров’ю від напруження, з яким він намагався стриматись. Але не стримався — вихопилось.
— Про кого це ти? — всміхнувся Завалишин.
— Про того, про кого треба. Ви цю хоробрість тут уперше побачили, а я її ще на Тамані бачив, коли через нього по всій протоці безкозирки та пілотки… Бачив його там, як він на березі розпоряджався до кінця! На біса мені його хоробрість, коли з усього нашого підрозділу тільки двоє живими на камері випливли! В одному дві кулі, в другому — три. Півроку по госпіталях згадував його хоробрість, поки до вас не потрапив.
— Ніколи не чув від тебе цього, — сказав Завалишин.
— Почув — і забудь.
— І забуду.
Євграфов допив чай і, не мовивши більше ні слова, підвівся.
— Куди ти? — спитав Ільїн.
— Спати піду. Стомився.
Надівши пілотку й шинель, Євграфов не прощаючись вийшов з будиночка.
— Скільки йому років? — спитав Синцов у Ільїна.
Досі він сприймав Євграфова як людину немолоду і ніколи не задумувався, скільки ж йому років.
— Сорок два, — сказав Ільїн.
— А звідки він, де був до армії?
— Ти його не спитав, коли комбатом був? — стрепенувся Ільїн.
— Ні.
— Ну і я не спитав. Що сам про себе скаже — за те й спасибі. Пора вже спати? Зараз Іван Овдійович зі столу прибере, дві лави тобі зсунемо, сінник є, постіль теж є…
Ільїн потяг до вуха телефонну трубку, що затріщала несподіваним зумером.
— Ільїн слухає… Здрастуйте, товаришу перший… У мене… Нічого з ним не робимо, спати збираємось… Єсть!
— Командир дивізії дзвонить, — сказав Ільїн, передаючи трубку Синцову. — Говори, тебе просить.
— Синцов слухає.
— Що, вже зараз лягаєте? — спитав у трубці голос Артем’єва.
— Зібрались.
— Не вийде. Наказано, щоб ти до ранку прибув у штаб армії. На півгодини заїдеш до мене — хочу тебе побачити, — і відправлю далі. А до мене тебе Ільїн доставить. Він і трофейний «опель» прихопив, і водій є…
Дай трубку Ільїну…
— Єсть, — сказав Ільїн у трубку. — Єсть… Буде зроблено…
Говорив усе це спокійним службовим тоном, та коли поклав трубку, обличчя в нього було ображене.
— Недобре це.
— Чому? — спитав Синцов.
— Командир полку запросив до себе в гості, а він забирає. Так не роблять.
— Пояснив, що мене в штаб армії викликають.
— Тоді інша справа. А чого?
— Не сказав.
— Може, підвищення хочуть дати, — напівсерйозно-напівжартома докинув Ільїн і, відчинивши двері, гукнув у темряву — Кутуєв, швидко сюди!..
Розділ восьмий
Дивізія стояла в обороні на широкому фронті. Зі штабу полка до штабу дивізії треба було їхати майже десять кілометрів без світла, бо останнім часом
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.