Читати книгу - "Звіяні вітром. Кн.1"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
З усіх її думок тільки одна залишилася — що вона кохає його, що їй все в ньому любе, від гордовитої постави русявої голови до вузьких чорних чобіт, любий його сміх, який часом спантеличує її, люба його мовчазність, яка так її бентежить. Ох, якби ж то він отак прямо ввійшов сюди і схопив її в обійми, щоб їй не довелося нічого казати! Він же кохає її... «Може, якби я помолилась?..» Вона міцно заплющила очі й забурмотіла хапливо:
— Пресвята діво Маріє, всемилостива...
— Це ти, Скарлет? — почувся голос Ешлі крізь шалений стукіт її серця, який гучно відлунював їй у вухах. Розгубившись, вона не знала, що робити. Він стояв у холі й дивився на неї з того боку напівпрочинених дверей, а на устах його був ледь іронічний усміх.
— Від кого це ти ховаєшся? Від Чарлза чи від Тарлтонів?
Їй аж дух забило. Отже, він таки помітив, як хлопці увивались коло неї! Який невимовно любий він був, коли стояв отак з блищиками в очах, зовсім не завважуючи її збудження. Вона не могла промовити ні слова, тільки мовчки вхопила його за рукав і потягла до бібліотеки. Він слухняно ввійшов, здивований і зацікавлений. Усе тіло її було в напрузі, очі так дивно горіли, як ще ніколи він не бачив, і навіть у напівсутіні було видно, як пашать у неї щоки. Механічно він причинив за собою двері й узяв її за руку.
— Що трапилося? — запитав він мало не пошепки.
Від його доторку вона затремтіла. Ось зараз усе станеться, все, як вона вимріяла! Тисячі думок безладним товпищем проносились крізь її мозок, але жодну несила було вхопити і втілити в словах. Вона тільки дрібно тремтіла й дивилася йому у вічі. Чому він нічого не каже?
— Що трапилося? — перепитав Ешлі.— Ти якусь таємницю хочеш мені звірити?
Раптом вона спромоглась на мову і так само раптом усі роки напучень Еллен вивітрилися з її пам’яті, і буйна ірландська кров Джералда озвалась устами його дочки:
— Так, таємницю. Я кохаю тебе.
На мить запала така разюча тиша, наче обоє вони завмерли, затамувавши подих. А потім Скарлет ураз перестала тремтіти, і хвиля гордощів та щастя затопила її. І чого вона раніш йому цього не сказала? Це ж куди простіше, ніж усі ті панянські околяси, яких її навчали! Вона потяглася поглядом до його очей.
А в його очах були розгубленість, недовіра і ще щось, тільки от що саме? Атож, такий вираз був у батькових очах того дня, коли його улюблений кінь зламав ногу, і Джералд власноручно мусив того коня пристрелити. Тільки чому це їй зараз згадалося? Така безглузда думка! І чого Ешлі так по-чудному на неї дивиться й мовчить? А тоді наче звична маска з’явилась у нього на обличчі, і він гречно всміхнувся.
— Але хіба тобі мало, що ти сьогодні полонила тут усі інші чоловічі серця? — сказав він з тією, такою знайомою їй, ласкаво-глузливою ноткою в голосі.— Ти іще однієї перемоги хочеш, щоб таки всіх без винятку звоювати? Що ж, моє серце завжди тобі належало, ти це знаєш. Ти ж на ньому гострила свої зубки.
Щось тут було негаразд — зовсім негаразд! Вона уявляла собі це цілком інакше. Крізь шалене плетиво розшарпаних думок в її мозку одна почала набирати чітких обрисів. Чомусь — із невідь яких причин — Ешлі поводиться так, наче гадає, що вона крутить йому голову. Але ж він знає, що це не так. Вона певна цього.
— Ешлі... Ешлі... Скажи мені... ти повинен... Та не дражни ж ти мене! Чи справді твоє серце належить мені? О, любий мій, я ж ко...
Він умить приклав руку до її уст. Маски на обличчі не стало.
— Не кажи цих слів, Скарлет! Не треба! Це ти несерйозно. Ти зненавидиш себе за те, що їх казала, а мене за те, що я їх чув!
Вона різко відкинула голову назад. Гарячий струмінь пронизав усе її тіло.
— Ні, я ніколи тебе не зненавиджу! Я кажу, що кохаю тебе, і я знаю, що й тобі я не байдужа, бо...— Вона не докінчила, вражена тим, що вперше побачила таку муку на чиємусь обличчі.— Ешлі, це ж правда — ти любиш мене, так?
— Так,— відповів він глухо.— Люблю.
Якби він сказав, що ненавидить її, то й тоді не вразив би настільки. Вона німо вчепилася за його рукав.
— Скарлет,— промовив Ешлі,— краще облишмо це, забудьмо, що ми тут сказали.
— Ні,— прошепотіла вона.— Я не можу. Але що це означає? Хіба ти не хочеш... одружитися зі мною?
Він відповів:
— Я одружуюся з Мелані.
Потім якось так вийшло, що вона вже сиділа на низенькому оксамитовому кріслі, а Ешлі на пуфику у неї біля ніг, і обидві її долоні були затиснуті міцно в його долонях, і він говорив щось таке, що зовсім не мало ніякого сенсу. Голова її була дивовижно порожня, не було ані однієї думки з тих, що юрмились в ній хвилину тому, а його слова не будили в ній ніякого відгуку — так як краплі дощу спливають по шибці, не полишаючи сліду. Вона просто не чула слів, які одне за одним виходили з його уст, повні чуйності та співчуття, як у батька, що заспокоює скривджену дитину.
Прозвучало ім’я Мелані, і це немов пробудило її свідомість. Вона глянула в прозоро-сірі очі Ешлі й побачила там ту саму відстороненість, яка не раз, бувало, бентежила її, та ще немов якусь відразу до себе самого.
— Сьогодні ввечері батько оголосить наші заручини. А там невдовзі й шлюб. Я мав би сказати тобі про це, але гадав, що ти знаєш, я гадав — усі знають про це віддавна. Я й не уявляв, що ти... У тебе так багато кавалерів. Я думав, що Стюарт...
Життя нараз почало вертатися до неї, і почуття, і розуміння його слів.
— Але ж ти тільки-но сказав, що любиш мене.
Він до болю
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Звіяні вітром. Кн.1», після закриття браузера.