Читати книгу - "Аецій, останній римлянин"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ця непевність, як слід чинити, і стала причиною того, що Фелікс дійшов уже до третьої сходинки знизу, а єпископ усе ще нерухомо стояв під пропілеоном. Але з кожною хвилиною загальніший неспокій перетворився на справжнє сум’яття, коли найславутніший патрикій раптом перестрибнув чотири сходинки і, забувши про все, навіть про дружину, вбіг між подвійну шеренгу доместиків та вхопив за передпліччя високого міцного комеса, обличчя якого до половини затінювали широкі крила шолому.
— Дивіться… це Андевот! комес Андевот! — скрикнув украй здивовано. — Як же це! Адже ти в Галлії… поруч з Аецієм… на війні з готами…
І раптом згадав щось таке, через що його гарне обличчя одразу ж покрилося землисто-сірою мережею дрібних зморщок.
— Живий? Живий? — гукнув раптом, страшенно стривожений. — А казано, що ти загинув… іще взимку… Астурій казав… Астурій…
Не закінчив. Андевот різким рухом вирвав передпліччя з його стиску і, перш ніж Фелікс устиг заслонитися, могутнім ударом кулака штовхнув його просто на несподівано оголені мечі жовнірів. На пурпурову тканину бризнула пурпурова кров. Падузія страшно закричала — але цей крик одразу ж потонув у дужому, лункому, спіжовому звукові, що його видали п’ятсот мечів, вдаряючись об великі щити. Scutariom spatharii одразу ж відповіли пронизливим брязкотом. Навіть дружина, яка розпачливо пробивалася крізь ряди доместиків, не почула передсмертного зойку патрикія імперії.
Останнім, що побачив Фелікс, було смагляве обличчя комеса Астурія. Іспанець стояв на вершині сходів і, вимахуючи оголеним мечем, щось грізно кричав до священників та сановників, які в паніці кидалися туди й сюди. Рештками сил Фелікс спробував підвестися: щоб тільки доповзти до Астурія… він урятує… він знає… лише він знає!
Новий сильний удар в голову, струмінь гарячої крові заливає все обличчя, одне око, тоді друге… Патрикій Фелікс вже нічого не бачить.
Зате все бачить диякон Груніт. І те, як спатарії вдаряють по юрбі, що з лементом тиснулася до церкви… і як жінка, що прибула з патрикієм, даремно намагається затулити його власним тілом… і те, що священники та достойники перелякано ховаються до перистилю базиліки, де одразу ж за порогом безтямно падає на кам’яну підлогу святий єпископ Егзуперанцій… Солдати з оголеними мечами женуть по сходах, щоб увірватися до церкви, але молодик, який приходив од Аеція до єпископа, зупиняє їх одним коротким:
— Стояти!
Міцні руки пресвітера Іонна дбайливо намагаються втягти Груніта всередину базиліки. Але вутлий диякон з величезною силою, якої ніколи б від себе не сподівався, різко відштовхує велебного священника і кидається між солдат. Перш ніж вони встигли зрозуміти, чого він хоче, вже закриває своїм тілом того — Ахава, Навуходоносора, гонителя слуг Божих, убивцю Тита… Не знає, чи Фелікс ще живий, але вже не піде звідси…
— Правда, Христе, що ти вже не дозволиш мені піти звідси?…
Перший удар… Груніт як крізь туман бачить біля себе чиєсь скривавлене, викривлене тваринним страхом і болем обличчя… бачить широко розкритий рот, висунутий язик… але не чує: скутарії та спатарії далі розмовляють одні з одними вітальним брязканням зброї… Скривавлена постать обіч зсувається на нерухоме тіло — судорожно розчепірені пальці раптом опадають на руку диякона. Вперше в житті Груніт торкнувся жіночої руки. Жертовно затуляючи гинучого, несподівано зіткнулися з собою жіноче кохання та Христова любов до ближнього — і так уже зосталися у заціпенілому стисканні. Величезний доместик-гот здіймає над головою Груніта двосічну франконську сокиру — але губиться, побачивши священничу одіж… Лютий і непорозумілий вірний погляд — погляд собаки — летить до Астурія, що стоїть поблизу. Іспанець дивиться на пару, яка розпростерлася над трупом Фелікса, раптом згадує слова: «Я все знаю. Це мене святий єпископ посилав застерегти» і щиро радісним голосом кричить до гота:
— Кінчай!
Останнє, що бачить і чує на цьому світі диякон Груніт, — то Астурій, якого десятки рук підняли над схвильованим морем голів і який кричить гучним, воістину нелюдським голосом:
— Солдати! Товариші! Друзі! Зрадник і боягуз Фелікс хотів убити Аеція! Ви врятували непереможного!..
І хоча розплющені очі диякона вже ні на мить не відірвуться від західної сторони форуму, звідки долинає найбільший гамір, — уже не побачать, як Астурій пливе в повітрі над тисячею голів до сходу. Доместики передають його спатаріям, спатарії скутаріям, аж урешті він зупиняється над місцем, де блискуча границя щитів і наконечників списів відділяє солдатів од чорного ревучого натовпу. До цього чорного натовпу летять тепер його слова:
— Cives Ravennati! Громадяни Равенни!.. Нікчемний патрикій Фелікс хотів убити єдиного захисника імперії… щит Італії… найвірнішого слугу Августи, Аеція!
Одразу ж біля Астурія виростає в повітрі вогненна голова Андевота.
— Шляхетні равеннати! — кричить він. — Я повертаюся з Галлії… Страшна сила готів загрожувала імперії… Котилася як буря…
— Як лавина в Альпах!.. — волає Астурій.
— Як лавина! — повторює Андевот. — Нищила все на своїй дорозі… поля, виноградники, села, міста… Вже доходила до границь
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аецій, останній римлянин», після закриття браузера.