Читати книгу - "Війна і мир"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Адже хороше б, панове! Офіцери засміялися.
— Хоч би полякати цих черничок. Італійки, кажуть, є молоденькі. Далебі, п'ять років життя віддав би!
— їм же й нудно,— сміючись, сказав офіцер, який був сміливішим.
Тимчасом почтовий офіцер, стоячи спереду, показував щось генералові; генерал дивився в підзорну трубку.
— Ну, так і є, так 1 є,— сердито, сказав генерал, опускаючи трубку від очей і знизуючи плечима,— так і є, битимуть по переправі. І чого вони там баряться?
На тому боці неозброєним оком видно було ворога 1 його батарею, з якої показався молочно-білий димок. Слідом за димком пролунав далекий постріл, і видно було, як наші війська заспішили на переправу.
Несвицький крекнув, підвівся і, усміхаючись, підійшов до генерала.
— Чи не бажаєте перекусити, ваше превосходительство? —' промовив він.
— Негаразд діло,— сказав генерал, не відповідаючи йому,— забарились наші.
— Чи не поїхати, ваше превосходительство? — сказав Несви-цький.
— Так, поїдьте, будь ласка,— сказав генерал, повторюючи те, що вже раз докладно було наказано,— і скажіть гусарам, щоб вони останніми перейшли й запалили міст, як я наказував" та щоб горючі матеріали на мосту ще оглянути.
— Дуже добре,— відповів Несвицький.
Він гукнув козака з конем, наказав забрати сумочку та фляжку і легко перекинув своє важке тіло на сідло.
— Далебі, заїду до черничок,— сказав він до офіцерів, що з усмішкою дивились на нього, і поїхав вЪнкою стежкою з гори.
— Ну-бо, куди донесе, капітане, трахніть-но! — сказав генерал, звертаючись до артилериста.— Забавтеся з нудьги.
— Обслуга, до гармат! — скомандував офіцер, і через хвилину весело вибігли від вогнищ артилеристи й зарядили.
— Перша! — пролунала команда.
Спритно відскочив 1-й номер. Металічно, оглушуючи, задзвеніла гармата, і через голови всіх наших, під горою, зі свистом перелетіла граната і, далеко не долетівши до ворога, димком показала місце свого падіння й лопнула.
Обличчя в солдатів та офіцерів повеселішали при цьому звукові; усі повставали і почали спостерігати видні, як на долоні, рухи наших військ — унизу і рухи ворога, який' наближався — спереду. Сонце в ту ж хвилину зовсім вийшло з-за хмар, і цей красивий звук самотнього пострілу злився з блиском яскравого сонця в одно бадьоре й веселе враження.
■ VII
Над мостом уже пролетіли два ворожих ядра, і на мосту була тиснява. На середині мосту, злізши з коня, припертий своїм товстим тілом до поручнів, стояв князь Несвицький. Він, сміючись, оглядався назад на свого козака, який з двома Кіньми на поводі стояв за кілька кроків позад нього. Тільки-но князь Несвицький хотів рушити вперед, як знову солдати й повозки напирали на нього і знову притискали його до поручнів, і йому нічого не залишалося, як усміхатись.
— Ото, який-бо ти, братіку мій! — казав козак фурштат-ському солдатові з повозкою, що напирав на піхоту, яка товпилася біля самих коліс і коней,— от який ти! Нема, щоб зачекати: бачиш, генеіралові проїхати.
Та фурштат, не зважаючи на найменування генерала, кричав на солдатів, що загороджували йому дорогу:
— Гей! землячки! тримайся ліворуч, стривай!
Але землячки, тиснучись плече в плече, чіпляючись багнетами, сунули по мосту безперервно однією суцільною масою. Подивившись за поручні вниз, князь Несвицький бачив бистрі,, шумливі, невисокі хвилі Енсу, що, зливаючись, рябіючи й загинаючись біля палей мосту, випереджали одна одну. Подивившись на міст, він бачив такі ж одноманітні хвилі солдатів,, кутаси, ківери з чохлами, ранці, багнети, Довгі рушниці і з-під ківерів безтурботно-втомлені обличчя з широкими вилицями, за-палими щоками, і ноги, шо човгали по нанесеній на дошки мосту липкій грязюці. Коли-не-коли між одноманітними хвилями солдатів, як скипання білої піни .у хвилях Енсу, протискався офіцер у плащі, із своїм відмінним від солдатських обличчям; коли-не-кояи, як тріску, що в'юниться по річці, відносило по мосту хвилями піхоти пішого гусара, денщика або жителя; коли-не-коли, як колода, що пливе по річці, оточена з усіх боків, пропливала по мосту ротна або офіцерська, накладена до самого верху і прикрита шкірами, повозка.
— Ач, їх, наче греблю, прорвало,— безнадійно зупиняючись, казав козак.— Чи багато ще там?
V— Мелійон без одного! — підморгуючи, казав, близько проходячи, у прорваній шинелі веселий солдат і зникав; за ним проходив другий, старий солдат.
— Як він (він — ворог) теперечки по мосту заходиться шкварити,— казав понуро старий солдат, звертаючись до товариша,— забудеш чухатись.
І солдат проходив. За ним другий солдат їхав на повозці.
— Куди, чорт, онучі запхав? — казав денщик, біжачи за повозкою і шукаючи в задку.
І цей проходив з повозкою.
За цим ішли веселі й, видно, напідпитку солдати.
— Як він його, чоловіче добрий, жахне прикладом он у самі зуби...— радісно говорив один солдат у високо підтиканій шинелі, широко розмахуючи рукою.
— Ото ж то воно, солодка, видно, шинка,— відповів другий з реготом.
І вони пройшли, так що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Війна і мир», після закриття браузера.