Читати книгу - "Тихий Дін"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— От тобі матір божа! В капелюсі, а на прізвище Штопол, чи Штокал...
— Мабуть з поліцаїв?
— Акцизний, любонько.
—— І-і-і, матінко, брешуть люди. Він, подейкують, булгахтир, все одно, як попа Панкрдтія синок.
— Пашко, збігай, голубе, до Ликерки, спитай у неї потихеньку, мовляв: "Тьотю, кого до тебе привезли?"
— Мерщій, дитино!
Другого дня приїжджий з'явився до хутірського отамана
Федір Маницьків, що носив отаманську насіку третій рік, довго крутив у руках чорний цератовий пашпорт, потім крутив і роздивлявся писар Єгор Жарков. Ззиркнулися, і отаман, за старою вахмистерською звичкою, владно повів рукою.
— Живи.
Приїжджий відкланявся і пішов. Тиждень з дому носа не показував, жив, мов той ховрах у норі. Постукував сокирою, майстерню опоряджав у літній заваленій кухні. Прохолола до' нього бабська ненаситна цікавість, тільки дітвора цілими днями невідступно бовваніла над тинами, розглядаючи стороння із звірячою безсоромною цікавістю.
V.
Григорій з жінкою виїхали орати за три дні до Покрови Пантелей Прокопович трохи прислаб. Спираючись на костур, повискуючи з болю, що ламав поперек, вийшов вирядити орачів.
— Ці дві ділянки згори, Грицьку, що за толокою коло Червоного видолинку.
— Ну-ну. А що під Таловим яром ділянка, з цією як? — пошепки питав Григорій, що перев'язав горло, бо захрип на рибальстві.
— Після Покрови. Зараз і тут вистарчить. Півтора круги4). Під Червоним не жадуй.
— Петро не приїде допомогти?
—— Вони з Даркою до млина поїдуть. Треба нині, змолоти, бо завізно.
Іллівна сунула Наталці в кохту м'яких калачів, шепотіла:
— А ви недовго. Не припізнюйтесь.
— Ні, мамо, ми рано повернемось.
— Докійку взяла б поганяти воли?
— Впораємось і вдвох.
— Ну, гляди, ягідко, Христос з тобою.
Вигинаючи тонкий стан під важким ворохом мокрог© шмаття, Докійка пройшла через двір до Дону полоскати.
— Наталю, любцю, там в Червоній долині горобиног© щавлю сила,' нарви!
— Нарву, нарву.
— Цить, цокотухо!—махав Пантелей Прокопович костуром.
Три пари волів потягли шляхом перевернутий приорювач,
черкаючи затверділу від осіннього сухостою й суші черству землю. Григорій раз-у-раз поправляв хустку, що муляла шию, йшов понад дорогою, кашляв. Наталка йшла поруч, на спині в неї тіпалася торба з харчами.
В степу за хутором стигла прозора тиша. За толокою, за згорбленим узгірком. розчісували землю плугами, свистіли погоничі, а тут — понад шляхом — блакитна просивінь' низького полину, скубане овечими зубами придорожнє буркун-зілля та дзвінка скляна стинь захолоділого неба, перекраяна самоцвітними нитками бабиного літа.
Петро з' Даркою, вирядивши орачів, налагодилися до млина. Підвісивши в клуні решето, Петро довіював пшеницю. Дарка насипала в мішки і виносила на бричку.
Пантелей Прокопович запріг коні, дбайливо поправив упряж.
— Чи швидко?
— Зараз, —— обізвався4 Петро з клуні.
На млині завізно. Двір рясно заставлено підводами. Коло ваги тиск. Петро кинув Дарці віжки і скочив з брички.
— На мій ярлик скоро?—спитав у Валета, що стояв коло ваги.
— Встигнеш.
— Який номер мелють?
— Тридцять восьмий.
Петро вийшов зносити мішки. Тим часом у вагарні почали лаятись.. Чийсь охриплий злий голос гавкав:
: т* Ти проспав, а тепер лізеш? Відступись, хахол, а то дзьобону.
Петро з голоса пізнав Якова Підкову. Прислухався. У вагарні надимався, випираючи з дверей крик.
Чітко ляснув удар, і з дверей зі збитим назад чорним картузом вивалився немолодий бородатий тавричанин.
— За що? — крикнув він хапаючись за щоку.
— Я тобі й воло вирву, матері твоїй грець!..
— Ні, стривай!
— Никифоре, сюди.
Яків Підкова (на службі кував коня; брикнувши, гепнув той копитом в обличчя Якова і, проломивши носа, розкраявши губи, відбилася на обличчі підкова, овальний шрам заріс, посинів, цятками чорніли сліди гострих шпеників, від цього і прізвище—Підкова) — бравий міцно збитий батареєць, вибіг з дверей, закасуючи рукава. Ззаду його міцно вперіщив високий в рожевій сорочці тавричанин. Підкова хитнувся, але на ногах встояв.
Ш
—> Братця, крзаків б'ють!
З дверей млина на двір, застановлений возами, мов з рукава вперемішку посипали козаки і тавричани, що приїхали цілою валкою.
БійКа зав'язалася коло головного входу. Хряснули двері під натиском тіл. Петро
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Тихий Дін», після закриття браузера.