Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— І який же ти вихід пропонуєш? Як усе-таки нам, перевіряти чи не перевіряти вас? — усміхнувся Синцов.
— А вихід лише один: краще воювати, щоб справді було про що доповідати, — сердито відповів Ільїн. — А то ж як у нас деякі роблять? Про свої втрати доповість, як вони є, — їх нікуди не дінеш. Своє просування вкаже теж близько до істини, — якщо збреше, то рано чи пізно виявиться. Отже, простір для фантазії, особливо коли невдача, тільки в одному: який страшний ворог перед ним був! Де проти нього два батальйони з різних полків діяли — доповість, що два полки, де роту знищив — скаже «близько батальйону», і якщо повірять, то його вже й не чіпають. Стандарт перебільшень — річ небезпечна!
Звикнути недовго, а спробуй потім вискоч з нього! Добре ще, чим далі, тим менше таким горлопанам вірять. Раніше, бувало, доповів — і добре. А тепер вимагають: доведи!
Ільїн обернувся до Завалишина:
— Розкажи йому про той випадок.
Завалишин усміхнувся своєю повільною усмішкою.
— Навесні в політвідділі корпусу розглядали одне політдонесення з полку сусідньої дивізії, — сказав Завалишин. — г Бої були, як Ільїн висловлюється, безрадісні, успіхи — ледь-ледь, а політдонесення один мудрець склав так, що, мовляв, ворог утратив близько двохсот чоловік тільки вбитими і втік у паніці. Якщо паніка, то вже не доженеш і підтвердження не зажадаєш. А от де ж ті двісті вбитих? Поїхали, перевірили, справді, коли узлісся зайняли, двадцять дев’ять німецьких трупів на своєму передньому краї закопали. Підтвердилось. А де ж решта? Ну, цей мудрець, коли його спитали, не розгубився. «Решту, — каже, — з собою забрали. Вони завжди намагаються трупи забирати!» Що намагаються забирати — це правильно, але як же це так усе зразу вийшло, що і в паніці втекли і сто сімдесят трупів при цьому за собою тягли? Сміх сміхом, а автора донесення зняли. Сам начальник політвідділу армії Черненко приїздив, розслідував це. Він такої брехні ні від кого не потерпить.
— Ще мало в нас за таке знімають, — сказав Ільїн. — А то часом підписуєш донесення, в якому все щира правда, а сам собі думаєш: лопух ти, лопух!
— Щось не второпаю: лаєш себе чи хвалиш? — спитав Завалишин.
— Хвалю, — огризнувся Ільїн.
— Ну, коли хвалиш, не забудь, що ти не один такий лопух. Є й інші. І доповідати по правді не гірше за тебе вміють…
— Чого ж, починай, — сказав Ільїн. — А то давно мене за якання не шпетив!
— Авжеж, — сказав Завалишин. — Між іншим, у російській мові для займенника «я» навіть спеціальні пастки є. От скажи, наприклад: як буде від дієслова «побеждать» майбутній час першої особи однини? «Я победю»? «Я побежду»? Або: «Я побежу?.. Як же це? «Побегу» — є, а «победю» — нема. Чому? Мабуть, тому, щоб вживали це дієслово в множині. А там, дивись, воно й ближче до істини буде.
— Коли ти цю байку вигадав? — опитав Ільїн. — Ще не чув її від тебе.
— Сьогодні. Повертався з батальйону, йшов сам. Подумав про тебе і вигадав.
— Зранку діло робимо, а проти ночі — себе критикуємо, — мовив Ільїн, кивнувши на Завали шина. — Певен, що не дає мені спуску.
Синцов сподівався, що Ільїн розповість зараз Завалишину про свою пропозицію щодо начальника штабу. Але Ільїн так і не сказав про це нічого, поки воли сиділи разом. Лише спитав, чи давно Синцов бачив Артем’єва.
— Півроку тому, — сказав Синцов.
— А я думав, що ти свого шурина все-таки частіше. бачиш.
— Двічі за весь час.
— Спершу, коли після Кузьмича на дивізію прийшов, він мені не показався, — мовив Ільїн. — Надто формально всіх ганяв, фасон держав. А потім, у червні, перед Курською дугою, дружина до нього приїхала. На позиції лазила, гармату за шнурок сіпала, — вважається, стріляла, — на коні їздила, віліс водила, навіть розбила… Хоч і кажуть, що дружина, а…
— Ну, вилайся, чого мучишся, — сказав Синцов.
— Е, ні! Вже дев’ятнадцять місяців, як зарікся. Під танками лежав, і то не матюкнувся… Поки тут жила, як тільки могла, підірвала в дивізії його авторитет. Але потім, коли розпочались бої, нічого поганого про нього не скажу, командував дивізією твердо. І сам грамотний та й ініціативу командирів полків не затискує. Коли воюємо, нервів нам не псує, не дзвонить через кожні п’ять хвилин: що, як і чому? Це, я вважаю, добре. А коли самі зберемося, все одно Кузьмича згадуємо.
І Ільїн, передражнюючи Кузьмича, вигукнув тонким, бистрим голосом:
— Молодець, молодець! Двадцять годків тобі вже є?
Є!.. Ну, тоді йди вперед без мамці, та йди хутчіш, туди, де ввечері будеш, туди до тебе й прийду… Тутечки вам, будь ласка!
Він так вдало скопіював, що Синцов засміявся:
— Добре запам’ятав!
— А що тут запам'ятовувати? — сказав Завалишин. — Відтоді, як він до армії повернувся, вже три рази був у дивізії, з них два рази в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.