Читати книгу - "Божественна комедія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
139 Мені здававсь Антей таким приблизно, —
І пожалів: не той я шлях обрав,
А рятуватися було запізно.
142 Та він поставив нас на мерзлий став, —
Люцифера з Іудою пекельна
Терзала холоднеча там, – і встав,
145 І випроставсь, як щогла корабельна.
ПІСНЯ ТРИДЦЯТЬ ДРУГА
1 Якби мій вірш був жорсткий та суворий,
Щоб міг відповідать безодні тій,
Де починаються всі скелі й гори,
4 Я б вилив сік своїх думок і мрій
Якнайповніше, а без цього статку
Підношу полохливо голос свій,
7 Бо значно важча справа – без остатку
Дна світового дати малюнки,
Аніж дитячий белькіт: «мамко», «татку».
10 Поможуть віршу хай святі жінки,
Як Амфіону будувати Фіви,
Щоб він уславив бачене, дзвінкий!
13 О створений на лихо роде хтивий,
Думки про тебе в нас такі сумні!
Вже вівці кращі, аніж ти, бунтливий!
16 Коли ми опинилися на дні
В гіганта під ногами, я негайно
Став оглядати мури обвідні.
19 Зачулось враз: «Уважніше ступай-но,
Не йди по головах братам в біді,
Бо й так вони страждають надзвичайно!»
22 Оглянувшись, побачив я тоді,
Що під ногами озеро, дзеркалам
Подібне, але зовсім не воді.
25 Узимку під таким товстим вкривалом
Не спить Дунай поміж австрійських рік,
Чи Танаїс ген за холодним валом;
28 Коли б то величезний Тамберник
На озеро це впав, чи П’єтрапана, —
Крізь лід би жоден камінь не проник.
31 Як жаба висуває, мов із жбана,
З води свій писок кумкать в пору спек,
Коли селянка снить жнивами зрана,
34 Так мертві тіні в лід, немов у глек,
До ліній стиду на лиці ховались,
Зубами повторявши стук лелек,
37 Обличчями найнижче всі схилялись;
Про холод – ротом, а в чуттях тяжких —
Про болі серця – зором признавались.
40 Спустивши очі, біля ніг своїх
Побачив я дві тіні зледенілі,
Що й кучми переплутались у них.
43 «Скажіть ви, стиснуті в єдиній брилі, —
Сказав я, – хто ви?» Не звелись самі,
Лиш вбік зирнули, скільки чулись в силі.
46 І тут їх очі налились слізьми;
І сльози бралися відразу льодом
Від холоднечі вічної зими.
49 Вони були подібні двом колодам,
Які скобами збиті ще міцніш,
Аніж цапи б сплелись в борні над бродом.
52 А інший, прихиливши вид щільніш,
Який з морозу без ушей зостався,
Сказав: «Чом в нас, як в дзеркало, глядиш?
55 Щоб ти докладно про обох дізнався, —
Діл, де біжить Бізента, в їх роду
І від Альберто, батька їх, дістався.
58 Вони й одноутробні, на біду,
Нікого ти не знайдеш у Каїні,
Хто більше б заслужив тремтіть в льоду:
61 Ні той, кому пробив – йому і тіні —
Огруддя списом доблесний Артур,
Ані Фокачча, ані той в глибині,
64 Хто заступа нам стежку до тортур
І називався Сассоль Маскероні, —
Його в Тоскані знає кожен мур.
67 І, щоб не бути в розпитів полоні,
Дізнайсь, що Камічоп де Пацці я
Й мені Карлін потрібен в обороні».
70 Я тисячі тих бачив, хто з лиця
Був синій, як собака, й зріть не можу
Відтоді крижаного озерця.
73 Чим більше наближалися ми к ложу,
Куди стремить усяка річ важка,
Тим я від страху був у більшім дрожу.
76 Чи випадковість, чи судьба така, —
Йдучи повз діл, весь од голів строкатий,
Торкнувся враз я одного виска.
79 І дух з плачем гукнув: «Чого штовхати?
Коли ти не з’явився відомстить
За Монтаперті, то чого топтати?»
82 І я: «Мій вчителю, дозволь просить,
Постій, мою послухай просьбу щиру,
Ми потім надолужим кожну мить».
85 Мій вождь погодивсь, я ж сказав блюзніру,
Який брехав гидкіш за всіх собак:
«Хто ти, що поспіль всіх ганьбиш над міру?»
88 «А сам ти хто, – промовив він, – що так
На лиця ти ідеш по Антенорі,
Немов живий ступає на стрімчак?»
91 «А я живий і є, не будеш в горі,
Мабуть, коли, – одвіт мій був такий, —
Уславлю я тебе в земнім просторі».
94 І він: «Якраз я хочу навпаки, —
Йди геть звідсіль; кінчай цю мову кляту;
Не місце тут розводить балачки».
97 Схопив я за потилицю кошлату
Й сказав: «Мені своє ім’я назвеш,
Бо обскубу я голову патлату».
100 А той: «За те, що ти мене скубеш,
Я не скажу, хто я, хай і каліччя,
Хай тисячу разів мене клянеш».
103 Я намотав собі на передпліччя
І висмикнув волосся жмут товстий,
А він із гавкотом ховав обличчя.
106 Коли гукнув хтось: «Бокко, з чого ти?
Хіба не досить щелепами гримать,
А ти ще й гавкаєш? Під три чорти!»
109 Я мовив: «Можеш язика притримать,
Запроданцю! Вернусь – і все повім,
І від ганьби ім’я тобі не вимить!»
112 «Іди, – він мовив, – всім брехать живим,
Не обминай лиш згадкою живою
Цього із язиком його швидким.
115 Він плаче за французькою грошвою,
«Мені там, – скажеш, – стрівся Двера злий,
Де всі корою вкриті льодовою».
118 Про інших зайде мова ще коли, —
Он Джанні Сольданьєр, он Беккерія,
Якому рідні комір розсікли.
121 Тут всі – від Ганелона-лиходія
До того, хто болонцям ключ одніс,
Як пойняла Фаєнцу сонна мрія».
124 Пішли ми, й враз вождю я руку стис,
Уздріли двох, вморожених в крижину, —
З них верхній капшуком на нижнім звис
127 І, як вмирущий з голоду в хлібину,
Несамовито вгризся в місце, де
Із черепа заходить мозок
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Божественна комедія», після закриття браузера.