Читати книгу - "Річки Лондона"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Бездоганних версій не буває, — сказала Леслі. — Ми не можемо з'ясувати навіть причину, з якої Вільям Скірміш був тієї ночі у Вест-Енді.
— Може, він шукав партнерку для сексу? — припустив я.
— Ні, не шукав, — сказала Леслі. — Я би про це знала.
Оскільки перебіг останніх годин життя Вільяма Скірміша став для цієї справи майже неважливим, з'ясовувати всі деталі було доручено наймолодшому працівникові відділу розслідування вбивств, тобто Леслі. Витративши стільки часу та сил на спроби дізнатися про завершальні події життя Вільяма Скірміша, вона залюбки, ба навіть з непереборним ентузіазмом ділилася цим зі мною, не впускаючи жодної дрібниці. Леслі перевірила романтичні нахили Вільяма Скірміша й з'ясувала, що він ніколи не ходив до Вест-Енду по секс, наш Вільям був серійним моногамом; зі всіма, з ким він зустрічався, він знайомився або через друзів, або на роботі. А ще Леслі перевірила всі відеокамери спостереження, повз які він проходив тієї ночі, і наскільки вона могла бачити, він пройшов від свого дому до станції «Тафнелл Парк», доїхав підземкою до Тоттенхем-Корт-Роуд, а звідти пішов вулицею Мерсер-Стріт прямісінько на Ковент-Ґарден, до своєї фатальної зустрічі з Купертауном. Нікуди не звертав, жодного разу не вагався, неначе в нього була призначена зустріч.
— Неначе щось вплинуло на його мозок, — сказала вона.
Тож я розповів їй про закляття dissimulo та припущення про те, що щось оселилося в розумі Купертауна, змусило його змінити своє обличчя, вбити Вільяма Скірміша, а потім його сім'ю. Природно, після цього я описав і свій візит до Мами Темзи, уроки магії та служницю «бозна що воно таке» Моллі.
— А хіба тобі можна розповідати мені про це? — спитала Леслі.
— А чому ні? — сказав я. — Найтінґейл не казав мені, що цього не можна робити. Твій бос теж у це все вірить; просто йому воно не дуже подобається.
— Отже, щось таки впливало на мозок Купертауна, правильно? — спитала Леслі.
— Правильно, — сказав я.
— І чим би воно не було, — продовжила Леслі, — воно могло вплинути й на розум Вільяма Скірміша. Воно могло змусити його піти до Вест-Енду просто для того, щоб йому там відбили голову. Тобто, якщо воно може вплинути на мозок однієї людини, то чому б йому не вплинути на мозок іншої, приміром, на твій або на мій?
Я згадав запах крові та жах на обличчі Купертауна, коли той кинувся до мене.
— Дуже дякую тобі за цю думку, Леслі, — сказав я. — Тепер я ніколи не розлучатимусь із нею, особливо вночі, коли намагатимусь заснути.
Леслі глянула на Сесілію Манро, яка тихо сиділа.
— У неї була така сама раптова божевільна лють, — сказала дівчина. — А що як на її мозок теж був вплив?
— Її обличчя не обвисло, — сказав я.
Сесілія Манро здригнулася, побачивши, що ми дивимося на неї.
— А що як Купертаун був головним вибухом, — сказала Леслі, — а вона була лише відлунням? Можливо, десь у місті траплялися й інші пригоди, але ми випадково були присутні лише під час цієї.
— Треба перевірити архіви, пошукати, чи не було чогось схожого, — сказав я. — Можливо, таке дійсно неодноразово траплялося.
— Райони Вестмінстер і Кемден, — сказала Леслі. — Це багато злочинів.
— Обмежся фізичними нападами, які були вчинені вперше, — сказав я. — Більшу частину роботи зробить комп'ютер.
— А що робитимеш ти? — спитала вона.
— Вчитимусь робити світло, — величаво сказав я.
* * *Два дні по тому Найтінґейл покликав мене, щойно я вийшов з ванної кімнати. Практичні заняття було скасовано, а разом із ними, схоже, і сніданок. На Найтінґейлові був костюм, який я знав як його «робочий костюм» — світло-коричневий двобортний твідовий піджак «у ялинку» зі шкіряними латками на ліктях. На руці він ніс складений бежевий плащ, а ще він мав при собі свою тростину зі срібною голівкою — я вперше бачив його з нею при денному світлі.
— Ми їдемо в Перлі, — сказав він, і на мій подив кинув мені ключі від «Ягуара».
— А що там, в Перлі? — спитав я.
— Я тобі не розповім, — сказав він. — Я хочу, щоб ти отримав власне враження.
— Це щось поліцейське чи щось магічне? — спитав я.
— І те, і інше, — сказав Найтінгейл.
Я сів за руль «Ягуара», повернув ключ запалювання й завмер, щоб трохи насолодитися звуком двигуна. Коли в житті трапляється щось хороше, важливо не поспішати.
— Повідом, коли будеш готовий, — сказав Найтінґейл.
Машина слухалася гірше, ніж я очікував, але те, як двигун реагував на натискання педалі акселератора, компенсувало всі недоліки, включаючи занадто сильну реакцію керма та нагрівач, який час від часу дмухав мені в обличчя затхлим гарячим повітрям.
Я поїхав через міст Лембет. У робочі дні транспортний рух у Лондоні завжди перевантажений, і ми зупинялися всю дорогу, поки їхали повз Овал, крізь Брикстон і аж до Стрімгема. Далі ми вже їхали лондонським передмістям, по гектарах двоповерхових терасових будинків, поміж якими проходили широкі вулиці. Подекуди ми проїжджали повз нерівні прямокутники зеленої території, що нагадували про стародавні села, які колись зрослися разом, наче плями плісняви в чашці Петрі.
Ця частина автостради А23 називається
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Річки Лондона», після закриття браузера.