Читати книгу - "Річки Лондона"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Я детектив-констебль Ґрант, — сказав я. — Прийшов побачитися з пані Темзою.
Дівчина оглянула мене з голови до п'ят і, завершивши порівняння з якимось теоретичним стандартом, склала руки на грудях і втупила в мене погляд.
— То й що? — спитала вона.
— Мене прислав Найтінґейл, — сказав я.
Дівчина зітхнула, розвернулася й крикнула в коридор:
— Тут якийсь чувак каже, що від Чародія прийшов!
На спині її футболки було написано «TINGZ NUH RUN WE»[4].
— Впусти його, — гукнув зсередини будівлі голос, що мав слабкий, але легковпізнаваний нігерійський акцент.
— Заходь, — сказала дівчина й поступилася дорогою.
— Як вас звати? — спитав я.
— Мене звати Беверлі Брук, — сказала вона й нахилила набік голову, коли я проходив повз неї.
— Приємно познайомитися, Беверлі, — сказав я.
Усередині було спекотно, як у тропіках, і майже так само вогко; мої обличчя та спина почали пітніти. Я побачив, що двері всіх квартир у коридорі були широко розчинені, а важкий бас лунав від залізних кованих сходів, що вели на вищий поверх. Або це найбільш дружній багатоквартирний будинок за всю історію Англії, або ж Мамі Темзі належить уся будівля.
Беверлі вела мене до квартири на першому поверсі, а я намагався не затримувати погляд на довгих струнких коричневих ногах, що визирали з-під футболки. У самій квартирі було ще спекотніше, ніж у коридорі, і я впізнав запах пальмової олії та листя маніоки. Персиковий відтінок, яким були пофарбовані стіни, рис із курятиною, який готувався в кухні, торгова марка печива з начинкою — все це пояснювало мені, до якого сорту домівки я потрапив.
Ми зупинилися на порозі до вітальні. Беверлі поманила пальцем, щоб я нахилився, а тоді пробурмотіла мені у вухо:
— Виявляй повагу.
Я вдихнув запах перегрітого волосся та какаового масла. Мені неначе знову було шістнадцять.
Коли в 1990-ті роки було найнято архітектора, який збудував цей будинок, йому сказали, що він проектує апартаменти-люкс для амбіційних молодих спеціалістів. Він, без сумніву, уявив собі суворі піджаки, підтяжки та людей, які меблюватимуть свій дім у суворому мінімалістському стилі скандинавських детективних романів. Напевно, навіть у найстрашніших своїх кошмарах він не уявляв, що хазяїн скористується цією просторою вітальнею для того, щоб заштовхати в неї щонайменше чотири комплекти м'яких меблів з магазину «Світ Шкіри». Не кажучи вже про плазмовий телевізор, на якому наразі був футбол із вимкненим звуком, і величезну рослину в горщику, в якій я несподівано впізнав мангрове дерево. Справжнє мангрове дерево, чиє викривлене коріння вивалилося за межі горщика й пішло мандрувати серед густого ворсу килима, що лежав на підлозі. Задерши голову, я побачив, що верхні гілки пробили стелю. Біла штукатурка відвалилася, з-під неї визирали соснові балки.
Рядком на шкіряній канапі сиділа добірна колекція африканок середнього віку, і кожна з них оглянула мене з голови до п'ят так само, як це зробила Беверлі. Абсолютно недоречно поміж ними сиділа худорлява біла жінка в рожевому кашеміровому светрі й перловому намисті, почуваючи себе цілком як вдома, неначе колись зайшла сюди випадково й залишилася назавжди. Я звернув увагу, що спека їй не дошкуляла. Вона дружньо кивнула мені.
Але все це не було важливим, бо крім них у кімнаті була Богиня Річки Темза.
Вона сиділа, наче на троні, на найкращому, директорському кріслі. Її волосся було сплетене з чорними стрічками в прикрашені золотом коси й стояло над її лобом наче корона. Обличчя в неї було кругле, без зморщок, шкіра гладенька й бездоганна, як у дитини, а губи — повні й дуже темні. Очі були такі самі котячі, як у Беверлі. Блуза та спідниця — з вишуканих золотих австрійських мережив; виріз на шиї прикрашений червоним і срібним, достатньо широкий, щоб відкрити гладеньке повне плече та верхні схили грудей.
Прикрашена гарним манікюром рука лежала на кавовому столику, біля ніжок якого стояли мішки та маленькі дерев'яні ящики. Наблизившись, я відчув запах солоної води та кави, дизеля та бананів, шоколаду та риб'ячих нутрощів. Для того, щоб зрозуміти, що я відчуваю щось надприродне, мені не була потрібна підказка Найтінґейла, чари були такі сильні, неначе мене омивав морський приплив. У її присутності я не бачив нічого дивного в тому, що Богиня Річки була нігерійкою.
— Отже, ти хлопчик чародія, — сказала Мама Темза. — А хіба не було угоди?
Я знайшов у собі сили говорити.
— Здається, то була радше домовленість.
Я опирався бажанню кинутися перед нею на коліна, занурити своє обличчя між її грудей і не виринати звідти. Коли вона запропонувала мені сісти, зробити це було невимовно важко.
Я побачив, що Беверлі сміється, прикривши рот рукою. Мама Темза теж хихикнула й відіслала дівчину на кухню. І це було мені теж зрозуміло: африканські жінки заводять дітей саме для того, щоб було кому замість них вдома поратися.
— Хочеш чаю? — запропонувала Мама Темза.
Я ввічливо відмовився. Найтінґейл сказав дуже чітко: під її дахом нічого не їсти й не пити. «Зробиш це, — казав він, — і вона запустить у тебе свої пазурі». Моя мати сприйняла б таку відмову як образу, але Мама Темза лише кивнула. Може, це теж є частиною угоди?
— Твій Майстер, — сказала вона. — Чи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Річки Лондона», після закриття браузера.