Читати книгу - "Вибрані твори, Володимир Кирилович Винниченко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Хлопці зареготали. А Кость так само пильно й уважно став дивитись на руки Семенця. Іноді він чогось облизував губи й держав їх роззявленими, — видно, сохли вони в його.
— Ага! Не скрутиш. Руки змерзли. А в мене — ні... От які!
І Кость простягнув усім свою чорну, подряпану невеличку руку. Йому, очевидячки, чогось дуже хотілось говорити про свої руки.
Микита помалу, ліниво взяв її і зараз аж випустив.
— Тю! — скрикнув вражено. — Як вогонь! Ану, дай ще, ану, дай... Ой хлопці, як камінь на сонці... Хоч яйця печи.
—- Ану, ану! — кинувся Данилко.
Семенець поспішно одклав цигарку і собі схопивсь за Костеву руку. Рука була страшно гаряча.
— Ой, бий же його сила божа! Прлямо як жарл!..
Здивовано дививсь Данилко на Костя своїми великими, як у Архирея, карими очима.
— І ноги...— простягнув одну чорну, порепану ногу Кость, лизнувши губи.
Ноги теж були гарячі.
— А я й без свити! — додав він без посмішки й бігаючи по всіх очима.
Дійсно, всі були в свитках і чоботях, а Кость — босий і в одному піджачку та брудній сорочці. Груди були розхристані.
Архирей тим часом був уже недалечко від пшениці. Іноді він цілком байдуже підводив голову і дивився в той бік, де сиділи хлопці, і знов нагинався, щипав траву і підступав все ближче та ближче. За лугом далеко-далеко темнів ще бурий ліс, а з-за гори по другий бік виглядали тополі економії. Ворони поодинці все летіли в один бік і крякали над хлопцями. Над воронами у той же бік пливли весняні темно-сталеві хмари. І вітер ставав усе холоднішим; наближався вечір.
Хлопці здивовано обдивлялись Костя, а він спідлоба зиркав на них, і невідомо було, чи хваставсь тим, чи ні.
— І не холодно тобі?
— Не!
— Та брешеш! От бреше, як собака.
— А ну да, нє... А в мене льогкі цигарки є...
І Кость, знов лизнувши губи, поліз у кишеню і обережно витяг ганчірочку. У ганчірочці, справді, було декілька папіросів.
Хлопці скоса з заздрістю подивились на ганчірку.
— Де ж ти взяв? — спитав Данилко, підступаючи ближче. Кость зараз же притулив ганчірку до грудей.
— Ага!.. А в вас нема...
— Та де ж ти взяв?
— А в економа вкрав... Хр-р!
— Е? — здивувавсь Данилко.
— От штука! — зневажливо скривив губи Семенець. — Я їх скільки хоч курив, як був на ярмарку.
Але покинув крутити з гною і сів коло Микити.
— Ану, дай попробувати...— підморгнув Данилко, але так безнадійно підморгнув, що, видно, й сам не вірив, що той дасть.
В сей мент Микита раптом сперсь на правий лікоть, швидко простяг ліву руку й вихопив у Костя ганчірку. Кость якраз збирався щось сказати Данилкові і аж здригнувся весь. Але зараз же скривився, вишкірив зуби й зробив:
— Хр-р!
Але хлопці вмент схопились, одбігли вбік, запалили цигарки і з глумом та сміхом затанцювали коло Костя.
— А що! Похваставсь? Похваставсь?
— Ага! Ага!
— От ловкі цигарки!
Цигарок було всього три, і Костеві не досталось ні одної. Але він тільки спідлоба поглядав на товаришів і мовчав.
— А мені не жаль! — раптом швидко промовив, немов сам себе провірив і був дуже тим задоволений.
— Брешеш!
— А не жаль! Мені нічого не жаль... Хочеш мій кашкет? На. — Він скинув картуз і простягнув його Данилкові.
Хлопці засміялись, але все-таки були трохи й здивовані: Кость щось розбалакавсь сьогодня. Ще так і не було ніколи, — то все мовчить, а то он який.
— Не хочеш?.. А спінжак хочеш?
— А як битимуть, що оддав, будеш плакати?
Хлопці знов засміялись. Річ в тім, що Кость ніколи не
плакав. Не плакав, та й годі, такий кумедний! Як його вже не били і хто вже його не бив: і ланові, і кухарки, і скотарі, і свинопаси, ні за що не плакав! Уже й на парі йшли не раз, що заплаче, і таки ні. Зщулиться тільки, втягне гостру голову свою в плечі та все своє «хр-р!». Коли ж уже, наприклад, кинуть за пазуху жарину або заткнуть голку в бік, то заверещить тоненько-тоненько, зажмуриться і біжить куди попало. А все-таки не плаче! Його так і прозвали за це «кам’яним виродком».
Та мало того: здавалось іноді, що він немов сам налазить, щоб його били, наче на злість комусь хоче, щоб йому ще болячіше було. Замість того щоб ухилитись, як хтось хоче ударити, він навмисне вишкірить зуби, захир-чить і наче дожидається. Розуміється, за це зараз же дістав ляпаса. Але це ніби йому ще й добре: ще більше витягне, як гуска, шию, зморщить носа, прижмурить очі і знов своєї:
—' Хр-р!
Як кого, так аж в острах кидало від його.
— Тю! Хай ти сказишся, дурнувате якесь! — аж лаялись і здивовано поглядали на його.
А Кость, підождавши з витягнутою шиєю і бачачи, що не будуть бити, тихенько одходив убік і спідлоба дивився на всіх швидкими, зеленкуватими оченятками.
І тільки одного він, здається, дуже не любив: коли йому починали говорити, що він — байстрюк, а батько його — пан. Тоді він зараз же схоплювався й біг щосили куди-небудь подалі. Це всі знали і любили цим дражнити його.
Кость надів картуз і якось раптом весь зщулився. Губи йому посиніли, тоненький носик побілів і витягнувсь, очі забігали неспокійно. Він навіть застібнув піджачок.
— Aral Холодно? — злорадно закричав Семенець. — Ага! Застібаєшся!
— На! — зараз же випнув губи Кость і навіть розстіб-нувся. — Хочеш, голий роздягнусь?
— Ану! Ба не роздягнешся!
— Не роздягайсь, Кость, а то видно буде, що ти байстрюк, — насмішкувато сказав Микита і моргнув Семен-цеві.
Кость хотів уже роздягатись і, напевне, на злість комусь, щоб іще холодніше було, роздягся би був, як раптом підняв голову і крикнув:
— Я — не байстрюк! Хр-р!
— Е? — здивовано підхопив Микита. — А хто ж була твоя мати?
— У мене не було матері!
Хлопці так і лягли зо сміху:
— Оце так! А де ж ти узявся?.. А то чий дядько — Андрій Чорненко?
— У мене нема дядька! Нікого нема!
— Брешеш, є!
— Ба нема!
— Ба є.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибрані твори, Володимир Кирилович Винниченко», після закриття браузера.