Читати книгу - "Улісс"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
На Вестленд Роу він зупинився перед вітриною Белфастської та Східної компанії чаю і прочитав наліпки на фользі пакунків: добірна суміш, найвища якість, для щоденного вжитку. Зовсім тепло. Чай. Треба буде купити у Тома Кернана{143}. Але ж звертатися до нього на похороні незручно. Його очі знай собі читали, а він тим часом статечно зняв капелюха, вдихаючи пахощі брильянтину, і правою рукою повільно провів по чолі і по чубу. Жаркий нівроку ранок. Його очі з-під прижмурених повік розгледіли виступ на внутрішньому шкіряному паску капелюха. Саме тут. Права рука сягнула в наголовок. Пальці швидко намацали сховану за паском картку й переклали її в кишеньку жилета.
Так жарко. Права рука ще раз, іще повільніше провела там-таки: добірна суміш, із найкращих цейлонських сортів. Це ж Далекий Схід. Напевно, райська містина: всесвітній сад, широчезне латаття, на ньому ставай і пливи, кактуси, навколо килими квітів, ліани, яких називають зміїними деревами. Цікаво, чи так воно насправді. Сингали лежать, вигріваючись на сонечку, тішачися dolce far niente[72]. За цілий день палець об палець не вдарять. Шість місяців на рік вони сплять. Сваритися в таку спеку просто неможливо. Впливає клімат. Летаргія. Плоди безділля. В основному живить повітря. Азот. Теплиця в ботанічному саду. Чутливі рослини{144}. Водяні лілеї. Пелюстки такі ніжні, що. В повітрі сонна хвороба. Ступаєш по трояндових пелюстках. Спробуй-но наїдатися хляками та яловичим холодцем. Де був той чоловік, якого я бачив десь на картинці? Ага, на Мертвому морі, лежить на воді горілиць, читає книжку, тримаючи від сонця парасолю. Хоч би й хотів, не потонеш: така насичена сіллю. Тому що вага води, ні, вага тіла у воді дорівнює вазі… Чи то обсяг дорівнює вазі? Тут існує якийсь закон. У школі Венс викладав нам і при цьому клацав пальцями. За шкільною програмою. Клацав за програмою. Ось ми кажемо вага, а що таке вага насправді? Тридцять два фути за секунду, за секунду. Закон падіння тіл: за секунду, за секунду. Всі вони падають додолу. Земля. Вага це, власне, сила земного тяжіння.
Він повернувся і рушив повільною ходою через вулицю. Як вона ступала тоді з сосисками? Десь саме так. Простуючи, він витяг із бокової кишені складений «Фрімен», розгорнув його, скрутив по довжині трубкою і ляскав по штанині за кожним повільним кроком. Вигляд безтурботний: зазирнув знічев’я. За секунду, за секунду. За секунду, це означає — кожної секунди. Ступивши на хідник, він кинув гострий погляд у відчинені двері пошти. Скринька для екстрених листів. Кидайте сюди. Ні душі. Зайду.
Він простягнув свою картку крізь латунну решітку.
— Чи немає для мене листів? — запитав.
Поки поштарка шукала в скриньці, він роздивлявся плакат із закликом записуватися до війська: солдати всіх родів зброї на параді, і тримав кінець газетної трубки біля ніздрів, вдихаючи свіжий запах друкарської фарби. Мабуть, не відповіла. Останнього разу дозволив собі зайвого.
Поштарка простягнула крізь решітку його картку разом із листом. Він подякував і швидко глянув на конверт із адресою, надрукованою на машинці:
Генрі Квітові, есквайру
Поштове відділення Вестленд Роу
Дублін
Все ж таки відповіла. Картку з листом він засунув у бокову кишеню і знову став розглядати солдатів на параді. А де ж полк нашого рідного Твіді? Уже ветеран. Ось його полк: ведмежі шапки з плюмажем. Е, ні, він же гренадер. Гострі манжети. Ось вони: королівські дублінські стрільці. Мундири у них червоні. Дуже вабливі. Саме тому жінки до них липнуть. Однострій. Легше вербувати і муштрувати. Мод Гонн{145} написала листа, вимагаючи, щоб їм заборонили вигулюватися вечорами по О’Коннелл-стрит, це ж бо ганьба для столиці Ірландії. Про те ж саме волає і газета Ґріфітса: армія всуціль заражена венеричними хворобами: імперія Венерія{146}! Емпіреї Гонореї! У них наче не всі дома, чи, може, їх зурочили. Струнко! Кроком руш! Раз-два! Три-чотири! На квартири, на квартири! Полк Його Величности. Проте він ніколи не надягає однострою ані пожежника, ані полісмена{147}. Вбрання масона — так.
Він вийшов із пошти легкою ходою і повернув праворуч. Говорили-балакали: наче можна щось змінити балаканиною. Рука його полізла в кишеню, вказівний палець просунувся під клапан конверта і розкрив його, сіпнувши кілька разів. Навряд чи жінки дуже зважають на такі речі. Пальці витягли аркуш із листом і зіжмакали в кишені конверт. Щось там пришпилено: може, фото. Волосся? Ні.
МакКой. Швидше його спекатися. Узявся тут на мою голову. Саме зараз, коли мені так.
— Привіт, Блуме. Куди це ви прямуєте?
— Привіт, МакКою. Та просто ходжу.
— Як почуваєтесь?
— Непогано. А ви як?
— Більш-менш нічого, — відповів МакКой.
Угледівши чорний костюм і краватку, він запитав стиха з пошаною:
— А що там у вас… сподіваюся, нічого не сталося? Я бачу, що ви…
— Та ні, — відповів Блум. — Це, ви ж знаєте, бідолаха Дігнем. Сьогодні ховають.
— Авжеж, не повезло йому. Така біда. А о котрій годині?
Ні, це не фото. Може, якийсь значок.
— Об о… одинадцятій, — відказав Блум.
— Я спробую прийти, — сказав МакКой. — Об одинадцятій, ви кажете? Я довідався тільки вчора увечері. Хто мені сказав? Гологан. Ви ж знаєте Стрибунця
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Улісс», після закриття браузера.