Читати книгу - "Вітіко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Уранці наступного дня відслужили врочисту церковну відправу просто неба. Потім Вітіко та Берта сіли під ялицями в гарні крісла, а гості, пани і панії, судді, ватажки та інші піддані Вітіко, а також люди з Лісового краю, чоловіки та жінки, підходили до них і бажали щастя, казали що-небудь, або дарували квіти та вінки. Потім гостей водили одне до одного, знайомили їх, щоб вони могли заприязнитись. Згодом поснідали, а після сніданку врочиста процесія в пишних шатах ходила по лісу в різні боки, а потім поверталася до замку вже іншими шляхами.
Наступного дня проводили ігри. В долині, де текла Влтава, одну луку обгородили бар’єрами і засипали піском, створивши турнірний майданчик. Вітіко та його гості, а також люди, які належали Вітіко та гостям, поїхали з замку через ліс до Влтави. Там влаштували лицарський турнір на кшталт тих, які звичайно проводять у Німеччині, Австрії та Богемії. Дами з балконів роздавали нагороди.
На багатьох вільних місцях, які були в лісі на березі Влтави, лісові жителі провадили ігри та забави. Змагалися зі стрільби з лука та арбалетів, із метання списів і каміння, з бігу, стрибків, лазіння і боротьби. Потім були ігри з обручами, м’ячами, жердинами і канатами. Згодом танці і співи, жартівливі глузливі звертання та відповіді, чимало людей прийшли перебрані на прочан, мисливців, випалювачів вугілля або збирачів живиці і намагалися словами та виступами спонукати повірити в свою роль.
Вітіко та чимало панів і паній ходили в ті місця й дивились, що там відбувається.
Вітіко і Берта, Вентіла і Вюльфгільта, Любомир і Болеслав, Велислав і Дімут, Одолен і Ровно мало-помалу відійшли до густішого лісу, де вже не чути було людського гамору. Там вони почули звуки скрипки, що вигравала дуже гарні мелодії. Підступили ближче й побачили світлішу ділянку, де росли сосни. Під соснами повмощувались люди, а під однією сосною сидів на колоді Том Йоганнес і грав на скрипці. Люди слухали музику. Розступилися, коли підійшов Вітіко, і він із людьми, які прийшли з ним, підступив до Тома Йоганнеса. Скрипаль грав і далі, і всі слухали. Коли він скінчив, Вітіко заговорив:
— Томе Йоганнесе, я казав тобі, що твоя скрипка ще заспіває в зеленому лісі, і вона співає краще, ніж раніше.
— Вона співає погано, — заперечив скрипаль. — Ця скрипка великого князя здатна співати так, як не може жодна скрипка в світі, але я можу грати на ній тільки так добре, як я можу. Бачиш, Вітіко, я зробив на смичку коліно, як має коліно моя рука, і тепер я можу знову водити ним.
— І водиш так, як ніхто інший не здатний, — похвалив гру Вітіко.
— Бо інакше я б грав краще за інших, — нахвалявся скрипаль, — а як воно тепер виходить, не знаю.
— А ти вже часто грав на скрипці великого князя? — запитав Вітіко.
— Я вчився грати на ній, — відповів скрипаль, — а тепер уперше граю перед людьми, бо настав, Вітіко, день честі для тебе.
— Тож я мушу подякувати тобі, — мовив Вітіко, — і я дякую тобі, а якщо захочеш прийти до мого замку, я ще більше подякую тобі, а коли я приїду до Плани, то зайду до тебе і знову дякуватиму тобі.
— Коли-небудь я прийду до твого замку, — пообіцяв скрипаль.
— Тож приходь! — запросив Вітіко.
Том Йоганнес грав ще багато мелодій на скрипці великого князя, а Вітіко зі своїми супутниками слухали його. Потім похвалили, попрощалися й пішли далі.
Ще не звечоріло, як усі знову повернулися до дому Вітіко.
Наступного дня виготовили пергамент Вітіко, і його друзі та інші чоловіки повісили на ньому свої печаті.
У подальші дні всі часто вирушали на лови диких тварин, і там лицар фон Кюренберґ, як колись і обіцяв йому Вітіко, пізнав у лісі буки, ялиці та ведмедів, а Одолен, Велислав та інші чеські друзі Вітіко побачили, який у Вітіко ліс; Вольфґанґ фон Ортау і його друзі насолоджувались гостинністю лісових людей, як і ті свого часу мали гостинне прийняття в них у Празі.
Крім того, ходили в гості до багатьох панів, що жили в Лісовому краї.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітіко», після закриття браузера.