Читати книгу - "4 3 2 1, Пол Остер"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Декотрі найкращі його спогади про дорослішання асоціювалися з домівкою Капланів, де на зібраннях вечорами по п’ятницях і суботах за всі роки в старших класах він бував неодноразово – у тій двоповерховій, деформованій дерев’яній конструкції, набитій тисячами зайвих книг із букіністичної крамниці Джорджа, часто разом із Даною, а також часто із Майком Лоубом та Емі, і на більшості таких вечорів була присутня невелика група осіб з дванадцяти чи шістнадцяти, незвичайна суміш дорослих і підлітків, ще більш незвичайна суміш білих і чорних підлітків, але та частина Іст-Оранджу до того часу була більш-менш порівну чорною й білою, а оскільки Каплани та Еві Монро посідали ліві позиції проти-бомби-за-інтеграцію, без грошей і без будь-яких намірів утекти, а також тому, що всі, хто приходив до них, були не досить кмітливими, щоб жартувати на тему імені Джорджа й називати його Людиною, Котрої Не Існує (посилання на фальшиве ім’я, котре дали Кері Грантові в «У північ через північний захід» – ДЖОРДЖ КАПЛАН), Фергюсон іноді думав, що цей дім – останній оплот тверезого глузду у всій Америці загалом.
Трубку підняв Боб – для Фергюсона це було добре, оскільки Боб був найбільш небагатослівним з усіх Капланів, і зазвичай переймався чотирма речами одночасно, а тому після короткої бесіди про плюси й мінуси коледжу та клятого грьобаного бардака у В’єтнамі (за словами Боба) трубку передали Еві.
Що сталося, Арчі? – запитала вона.
Нічого. Я просто хочу вас побачити.
Приблизно через десять хвилин подадуть десерт. Заскакуй у автівку і приїжджай.
Лише вас. Наодинці.
Щось не так?
Та ні. Раптова тяга до повітря. На Емі знову напала її чергова велика примха, хлопці розмовляють про футбол, а я прагну вас бачити.
Звучить мило, прагну.
Гадаю, це слово я раніше ніколи в житті не вживав.
У Ненсі болить голова, а Джорджа, схоже, валить з ніг грип, тому сумніваюся, що наш захід тут сильно затягнеться. Приблизно через годину я повинна бути вдома.
То ви не проти?
Ні, звичайно. Мені б дуже хотілося з тобою побачитися.
Гаразд. Тоді я буду у вас через годину.
Не було таємницею, що вони подобалися одне одному, що вісмнадцятирічний Фергюсон і тридцятиоднорічна Еві Монро вже давно перейшли межі формальностей між вчителем і учнем, прийнятих у класі. Тепер вони були друзями, добрими друзями, ймовірно – найкращі друзі, проте разом з їхньою дружбою з обидвох сторін мав місце ще й фізичний потяг, що дедалі більше зростав, це залишалося секретом від усіх, спершу – навіть від них самих, непрохані похітливі думки, котрі ні він, ні вона не були готові втілювати в життя через острах чи сором’язливість, але відтак розслаблення спричинив один зайвий скотч у четвер увечері, в середині серпня, і від однієї миті до наступної пригасле полум’я взаємного потягу спалахнуло шаленим нападом обіймів на дивані в нижній вітальні, любовною грою, – котру в розпалі милування перервав дзвінок у двері, – подія, примітна не лише через їхню жагучість, а й тому, що відбулася вона посеред періоду Еда, хоча й ближче до кінця періоду Еда, а тепер, коли Еда більше немає, і Дани Розенблюм більше немає, а Селія Федерман – усього лише вимисел на далекому обрії, а ні Фергюсон, ні Еві не чіпали нікого іншого довше, ніж їм обом хотілося би згадувати, схоже, стало неминучим, що того прохолодного вечора Дня подяки їм захочеться знову помацати один одного. Цього разу алкоголю й не треба було. Несподіване вжиття Фергюсоном слова прагну заштовхнуло їх назад у спогади про вечерю в серпневий вечір, коли те, що вони почали, залишилося незакінченим, і от тому, коли Фергюсон прибув до Евіної половини двохсімейного будинку на Ворингтон-плейс, вони піднялися до спальні, поступово зняли з себе увесь одяг і влаштували довгу, щасливу ніч, нарешті закінчивши те, що почали раніше.
Це було всерйоз. Не одноразова примха, про котру можна забути зранку, – початок чогось, перший крок із багатьох, що стануть наступними. Фергюсонові було байдуже, що вона старша віком, йому було все одно, чи знає про них хто-небудь, йому було наплювати на те, що скажуть люди. Як би непристойно не було тридцятиоднорічній жінці плутатися з вісімнадцятирічним хлопчиськом, закон з цього приводу не міг вдіяти нічого, оскільки Фергюсон уже перевалив за вік згоди, і вони діяли легітимно й були цілковито недоторкані. Якщо суспільство і вважало те, чим вони займалися, неправильним, то хай би суспільство й надалі на них дивилося й мовчало собі в хусточку.
Справа була не лише в сексі, хоча й секс становив більшу частину – стільки ж для досі нестарої Еві, скільки й для позбавленого сексу Фергюсона, котрий ходив усюди з постійним стояком, властивим усім молодим людям, і йому все було мало, вони удвох опинилися в пастці необхідності загортатися один в одного та сплітатися руками й ногами в шалених натисках плотського забуття, квітчастий, нестримний секс, що спустошував їх
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «4 3 2 1, Пол Остер», після закриття браузера.