Читати книгу - "Вибрані твори, Володимир Кирилович Винниченко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Оддасте мене їм?
Серед гурту заворушились. Зачулось бурмотіння, а далі крики:
— За що ж його забирають? Не дамо!.. Геть!
Стражники хапливо й мовчки зняли з пліч винтовки
й наставили протц гурту. Трохи затихло.
— Дасте студента? Чи ні?.. Говоріть! — крикнув передній і гидко вилаявся, злісно й з полегшенням.
— Студента? Якого студента? У нас нема студентів!..
Всі умить повернулись до чужого чоловіка і стали дивитись на його. І лиця їм зразу стали чужі, холодні, з цікавими, пильними очима. Стражники присунулись ближче.
— Ні, .браття, я таки студент. Вони мене шукають, я знаю, — глянув на стражників чужий чоловік, і молоде лице його покрилось тінню.
— Студент? — повернувся до його дід і близько нахилився вперед. — Ти студент?.. А ти ж що тут говорив? Що брехав тут?
Лице чужого чоловіка спалахнуло:
— Брехав?! Я? Так ви не вірите мені? Так ви не вірите моїм сльозам? Ви їм вірите? Ну, говоріть! Скажіть, кому вірите!
— Вовчі сльози! — буркнув хтось позаду.
Чоловік повернув туди голову.
— А хто хати запалив?
Очі чужому чоловікові поширились:
— Так то я запалив їх?! Я, що кров свою оддав би, щоб загасити їх? Я, я?!! Та що ви, люди?! І ви вірите?!
Він безпомічно озирнувся, з одчаєм провів поглядом по лицях; лиця хмуро, недовірливо, вороже дивились на його.
— Та ви ж плакали тільки що?! Ви ж...
— Ну, довольно! — крикнув раптом передній стражник і натягнув поводи. — Ступай за нами. Ми тобі покажемо сльози.
— Гайда!.. Марш!.. Живо!
І він вдарив коня в бік.
Чоловік вмить вихопив праву руку з кишені і виставив її наперед: в руці блиснув на сонці револьвер.
Серед гурту пройшло шамотіння, а стражник раптом потягнув поводи до себе й закричав:
— Ану, стрельни! Ану, стрельни тільки!
Чужий же чоловік дрижачою лівою рукою потер лоба, потім, повернувшись до людей, з болючим непорозумінням повів по їх очима й закричав:
— Та не може, не може ж сього буть! Як ви можете не вірить? Чим же доказать вам?.. Глядіть! — Він підніс .руку з револьвером до виска, вона злегка здригувалась, і револьвер блискав. В гурті хтось ойкнув. — Глядіть: на ваших очах я прострілю собі голову, щоб ви повірили мені. Тоді повірите? Повірите, що не ворог я вам?
— Брешеш, не застрелишся! Бий його, студента!
— Не застрелюсь? — хрипло крикнув чоловік, і лице йому враз стало блідо-синім. — Ви хочете, щоб я доказав вам? Хочете? Правда?
Стражники про щось шепотіли між собою. Чоловік безсило пустив руку і, важко дихаючи, поширеними, бо-жевільно-напруженими очима водив по гурту.
— Та що ви його слухаєте? — раптом стрепенувся дід. — Жили йому вимотать... Жили йому!
— Стражникам його! Бреше! Розжалобить хоче!.. Бери його!
І всі заворушились, але зараз же знов закам’яніли: чоловік підніс руку до виска. Підніс і зупинився.
— Брешу? — хриплим шепотом промовив він. — Брешу?
І раптом очі йому стали дикими, круглими, рука задрижала, потім застигла коло виска, здригнувсь револьвер, і вмить вибух вистріл. Чоловік криво хитнув головою і сторчака упав лицем униз.
Люди закам’яніли. Потім схаменулись, з жахом кинулись до чоловіка; нахилялись до його, пили очима його кров, що мішалась з водою й брудом землі, одхилялись і, стурбовані, говорили, дивились в очі один одному і знов звертали свої очі на чужого чоловіка. А від його, від крові сього чужого чоловіка, від задубілих рук його ішло їм в душі гострим туманом те, чого він ждав від їх: вони вже вірили йому.
Від чоловіка підвівся й стражник.
— Помер, — з жалем хитнув він головою. — Ну, щастя його!
Серед людей пройшла похмура тиша.
— Тобі б такого щастя! — глухо кинув хтось іззаду.
— Голубчику наш!.. — схлипнули з другого боку. — Занапастили чоловіка!
Небо було ясне, тихе, велично-спокійне, а серед пожарища, в бруді над трупом стояли люди з темними, хмурими лицями, з понуро-злісними поглядами.
— Я тобі покажу там, — зазирнув через голови стражник. — Ану, вийди сюди!
Люди заворушились, — між ними пролазила наперед сива голова діда.
— Де вони? Де? — гострим, скляним, божевільним поглядом шукали дідові очі. — Давай їх сюди!.. Се? — зупинився він на стражнику і, простягнувши жовті кістляві руки, став насуватись на його.
— Одійди, діду!.. — стурбовано промовив, одсовуючись назад, стражник.
— Се вони? — рівно, не звертаючи на слова його уваги, сунувся дід, і пальці його скручувались і тяглись до стражника.
— Діду! — крикнув стражник. — Одійди, кажу!
— Се вони?! — скрикнув дід і скажено, дико стрибнув на стражника, впився йому в шию руками і, хитаючи головою, захрипів.
Стражник з жахом пручався, одбивався, а пручання се запалювало людям очі диким, лютим гнівом.
— Ага!.. Так його!.. Дай йому щастя того!..
Над гуртом збитих докупи людей стояв крик і рев. А по вулиці тікали інші два стражники, топчучи кіньми дітей, клунки. І навздогін їм нісся крик.
З неба ж широко-величного, ясного та чистого радісно дивилось на їх сонце й сміялось.
МОМЕНТ
(Із оповідань тюремної Шехерезади)
І раз Шехерезада так почав своє оповідання:
— Слухайте. Було це навесні. Ви ще пам’ятаєте, що то таке весна? Пам’ятаєте небо, синє, глибоке, далеке! Пам’ятаєте, як ляжеш в траву десь, закинеш руки за голову і глянеш у це небо, небо весни? Е!.. Ну, словом, було це навесні. Круг мене кохалося поле, шепотіло, цілувалось... З ким?
А з небом, з вітром, з сонцем. Пахло ростом, народженням, щастям руху і життя, змістом сущого... Словом, кажу вам, було це навесні.
А я, мої панове, їхав з моїм контрабандистом Семеном Пустуном до кордону. І той кордон я мусив неодмінно у той же день перейти, не ждучи навіть ночі. Але коли я сказав це Семенові, він мовчки-понуро озирнув мене, знехотя посміхнувся й, одвернувшись до коняки, сердито крикнув:
— Вьо! Ти!
А Семен цей, треба вам сказати, не дивлячись на своє пустотливе прізвище, був чоловік поважний і випускати з себе слів без потреби не любив.££ам був «парнишка» дебелий, «гвардійонець», як казали його односельчани, і на всіх через те дивився завжди згори вниз. Ступав помалу, важко, серйозно і навіть, коли ловили його «харцизники»2, не мінявся, тільки ще більш насуплювався, очі робились ще меншими,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибрані твори, Володимир Кирилович Винниченко», після закриття браузера.