Читати книгу - "Портрет митця замолоду"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Твір був основним із трудів його тижня, і кожного вівторка, ідучи з дому до школи, він вичитував свою долю з пригод по дорозі: то, обравши випадкового перехожого попереду, наддавав ходи, щоб перегнати його й дійти першим до якоїсь точки, то, рахуючи, вийде його твір кращим у класі чи ні, скрупульозно переступав з плитки на плитку на викладеному ними хіднику.
Та одного вівторка ходу його тріумфів було грубо обірвано. Містер Тейт, викладач англійської, тицьнув у нього пальцем і різко сказав:
— У творі цього хлопця — єресь.
Над класом запала тиша. Містер Тейт не обривав її, лише заклав руку між схрещених ніг, і чути було, як потріскують манжети і комір його сильно накрохмаленої сорочки. Стівен не підводив очей. Стояв їдкий весняний ранок, очі йому боліли і погано бачили. Він думав про свою невдачу і її викриття, про убогість власного розуму і дому, і відчував, як в'їдається йому в шию пружок комірця, перелицьованого і вистріпаного.
Короткий гучний смішок містера Тейта трохи зняв напругу в класі.
— Ти, мабуть, цього не знав? — спитав він.
— В якому це місці? — спитав Стівен.
Містер Тейт витягнув руку з-поміж колін і розгорнув твір.
— Отут. Про Творця і людську душу. Гм... гм... гм... Ага! ...без жодної можливості наблизитись... Це єресь.
Стівен промимрив: — Я мав на увазі: без жодної можливості дорівнятись.
Це була покора, і містер Тейт, вдоволений, згорнув твір і передав йому, кажучи:
— О... Ну, дорівнятись — це інша річ.
Зате клас так легко не вдовольнився. Хоч після уроку ніхто нічого йому не сказав, він відчував довкола якесь тихе загальне злорадство.
А через кілька днів після цієї прилюдної догани він ішов увечері з листом по Драмкондрівській дорозі, коли почув за собою:
— Стій!
Обернувся й побачив у смерку трьох однокласників. Гукав Герон, що ішов перший, тонким ціпком розтинаючи повітря в такт їхнього маршу. Боланд, його приятель, маршував поруч, щирячи зуби, а Наш відставав на кілька кроків, пихтячи від швидкої ходи й гойдаючи великою рудою головою.
Гуртом вони завернули на Клонліфську дорогу і почали розмову про книжки й письменників: говорили, які книжки читають і скільки книжок мають удома їхні батьки. Стівен слухав усе те з подивом — адже з цілого класу Боланд був найтупіший, а Наш — найледачіший. Та й справді, завершуючи балачку про улюблених письменників, Наш заявив, що найкращий між них — капітан Марріат.
— Дурне! — сказав Герон. — Спитай Дедалуса. Хто найкращий письменник, Дедалусе?
Стівен дочув глузливу нотку, тож уточнив:
— З прозаїків?
— Так.
— Думаю, Ньюмен.
— Кардинал Ньюмен? — перепитав Боланд.
— Так, — відповів Стівен.
Усміх на веснянкуватім обличчі Наша поширшав, коли він обернувся до Стівена:
— Тобі подобається кардинал Ньюмен, Дедалусе?
— Ну, багато хто каже, що Ньюмен у прозі найкращий стиліст, — пояснив їм обом Герон. — Тільки ж він — не поет.
— А хто ж, Героне, найкращий поет? — поспитав Боланд.
— Лорд Теннісон, звісно, — відповів Герон.
— О так, лорд Теннісон, — сказав Наш. — У нас вдома є всі його вірші в одному томі.
В цю мить Стівен забув, що зарікався мовчати, і вибухнув:
— Теннісон — поет? Він просто віршомаз!
— Перестань! — сказав Герон. — Всі знають, що Теннісон — найбільший поет.
— А хто ж, по-твоєму, найбільший поет? — спитав Боланд, штовхаючи ліктем сусіда.
— Байрон, звісно, — відказав Стівен.
Герон, а за ним інші двоє презирливо зареготали.
— З чого ви смієтеся? — спитав Стівен.
— З тебе, — сказав Герон. — Байрон — найбільший поет! Хіба що для неграмотних.
— Теж мені поет! — сказав Боланд.
— Заткнися, — напустився на нього Стівен. — Що ти знаєш про поезію, крім як шкрябати віршики на плитах у дворі, за які тебе хотіли на банти посадити.
Справді, подейкували, що Боланд написав на плитах у дворі віршик про однокласника, котрий часто їздив додому на поні:
Наш Тайсон, як в'їжджав в Єрусалим,
Упав на пуду, й нич не підстелив.
Цей випад заціпив рота обом підмагачам, та Герон не вгамовувався.
— У кожному разі, Байрон був єретик, ще й розпусник.
— А мені байдуже! — запально вигукнув Стівен.
— Тобі байдуже, єретик він чи ні? — поспитав Наш.
— Що ти у цьому розумієш? — крикнув Стівен. — Ти за все життя не прочитав ані рядка невитлумаченого, — і Боланд так само.
— Я знаю, що Байрон був поганий чоловік, — мовив Боланд.
— Ану, хапай цього єретика! — крикнув Герон. В одну мить Стівен був у них в руках.
— Тейт вже піддав тобі раз за єресь у творі, — вів далі Герон.
— Я донесу йому завтра, — сказав Боланд.
— Ти? — сказав Стівен. — Ти не наважишся й писнути.
— Не наважуся?
— Ага. Нізащо в світі.
— Ти що собі дозволяєш! — закричав Герон, врізавши Стівенові ціпком по ногах.
Це був сигнал до нападу. Наш викрутив йому руки за спину, а Боланд підібрав з риштака довгий капустяний качан. Стівен одбрикувавсь і відбивавсь від ударів ціпком і вузлуватим качаном, та все ж його притисли спиною до загороди з колючого дроту.
— Визнавай: Байрон — погань.
— Ні.
— Визнавай.
— Ні.
— Визнавай.
— Ні. Ні!
Зрештою, після одчайдушних пручань, він вирвався. Його мучителі з криками й кпинами подалися в напрямку Джонс-роуд, а він, обірваний, розчервонілий, задиханий, брів за ними, напівосліплий від сліз, знавісніло стискав кулаки і хлипав.
І тепер, коли він повторював Confiteor під поблажливий сміх сусідів, а сцени того злого епізоду чітко і швидко пробігали в пам'яті, він дивувавсь, чому не тримає зла на тих, хто колись його мучив. Він аж ніяк не забув їх малодушшя й жорстокості, та згадка про це не зроджувала гніву. Тому всі описи шаленої любові й ненависті, які він стрічав у книжках, здавались йому несправжніми. Навіть того вечора, шкандибаючи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Портрет митця замолоду», після закриття браузера.