Читати книгу - "Вітіко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Радісні і щасливі часи! — пролунав крик із тисяч горлянок.
Перше ніж хтось із панів на лавах устиг вимовити бодай слово, народ за бар’єрами вигукнув:
— Слава, слава Владиславу, князю Богемії і Моравії!
— Слава Владиславу, князю Богемії і Моравії! — загукали чоловіки на лавах.
— Слава військовим проводирям! — крикнули воїни, що збились тісною купою.
Владислав пішов до тих, що були на зеленому просторі й розмовляв із ними.
Потім просто неба відбувся бенкет князя і панів, і бенкет для всіх воїнів, та й простолюду роздавали вино і харчі.
Того самого дня в усіх напрямах поскакали вісники з повідомленнями про те, що відбулося. Послали вісників і в Лісовий край.
Протягом наступних днів розподіляли здобич і роздавали воїнам подарунки.
Згодом князь приймав різних панів, які приходили подякувати йому й попрощатися.
Воїни теж обмінювалися візитами, подарунками й запевненнями в любові, чимало їх готувалися до від’їзду додому. Князь знову чинив суд, допитував і карав мародерів, посилав загони своїх воїнів у міста та фортеці, щоб вони пильнували країну, й готувався до повернення в Прагу. Багато панів вирішили супроводити його. Оскільки Моравія й далі була відлучена від церкви, єпископ Здик готувався їхати разом із князем, щоб потім із Праги знову перебратись у Пассау.
Вітіко, Ровно, Вигонь та інші люди з Лісового краю подякували князю в його наметі від свого імені та від імені своїх воїнів, а потім упорядкували своїх людей, щоб спільно повертатися на батьківщину.
Коли Вітіко зі своїми людьми повернувся в Плану, дівчата чекали їх у гарному вбранні, решта людей теж майже всі одяглися по-святковому, прийшло багато людей із навколишніх сіл, усі тиснулися, прагнучи побачити воїнів, які повернулися додому, Вітіко зустріли радісними криками.
Люди веселились і святкували, як і після першої війни, священики благословляли їх, Вітіко дякував їм перед церквою і прощався з ними. Люди з Плани одразу розійшлися по домівках, решта подалися до рідних сіл.
Вітіко пішов до своєї кам’яниці.
2. У високому лісіВітіко попрощався зі своїми людьми перед церквою у Горній Плані й поїхав до свої кам’яниці, але разом із ним поїхали всі вершники з Плани, а також багато інших воїнів, які вже привітали своїх рідних, теж поприходили й пішли разом із ним до нього додому, а вкупі з ними ще й жінки, дівчата та діти. Всі кричали йому:
— Вітіко, вітаємо тебе! Вітіко, лишайся в нас! Вітіко, тепер
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітіко», після закриття браузера.