Читати книгу - "Вітіко"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Коли минули і битва, і погоня, Владислав став табором перед містом. Воїни спочивали та покріплювали сили. Потім заходилися впорядковувати табір. Поверталися загони, які, женучись за ворогом, погналися дуже далеко. Позносили поранених. Під час подяки, яку виголошував князь своїм людям, і наступної вечері не бракувало жодного з високих проводирів.
Уночі княже військо поринуло в глибокий спочинок, відновлюючи сили.
Удосвіта до князя привели двох воїнів із міста, які хотіли розмовляти з ним. Владислав зібрав раду проводирів. Потім тих воїнів поставили перед радою.
— Чого ви хочете? — запитав князь.
— Я Уніслав, — сказав один з них, — я був змушений командувати одним із загонів Конрада, а це мій товариш Младота, йому теж довелося командувати одним загоном. Воїни, які перебувають у Зноймо, обрали нас, щоб іти до вас, високий пане, і повідомити, що ми хочемо здати місто, якщо ви пощадите нас. Князя Конрада зі Зноймо немає в місті, і там немає жодного з головних проводирів. Ми хочемо скоритися вам і будемо вірно служити в майбутньому.
— Складіть зброю на ринковій площі міста і приходьте всі до мого табору, — проказав князь, — вам пощадять життя. Якщо раптом у місті знайдуть Конрада або котрогось із головних проводирів, вони постануть перед моїм судом. Ви можете служити мені, як служили Конраду, і як ви, якщо належите до району Зноймо, знову служитимете якомусь князю Зноймо, що буде призначений. Тільки проти князя Богемії і Моравії вам у майбутньому вже не можна служити, він, напевне, не простить вам, і я не простив би вдруге. А тепер ідіть і перекажіть мої слова тим, хто послав вас. Я думаю, панове члени моєї ради, що мої слова слушні.
— Слушні! — крикнули численні голоси.
— Тож ви, люди, йдіть, — звелів князь.
Обидва чоловіки пішли. Десь за годину з міста вийшла довга низка воїнів без зброї і стала перед князевим табором. Князь вийшов до них, і Уніслав сказав:
— Ось воїни міста Зноймо.
— Вам покажуть табір, і ви чекатиме там до дальших розпоряджень, — мовив князь.
Після неозброєних воїнів із міста вийшла процесія людей у строкатому одязі й просилася до Владислава.
Владислав пустив їх до себе і своїх людей.
Люди стали перед ним навколішки, склали докупи долоні й благали пощадити.
— Підведіться, — мовив князь.
Проте люди не підвелися й далі стояли навколішки зі стуленими долонями.
— Підведіться, інакше я не розмовлятиму з вами і обернусь до вас плечима, — сказав князь.
Люди підвелися.
— Я бачу з твого одягу, що ти тут старший, — мовив князь до одного з них. — Скажи, яке ваше прохання?
— Ясновельможний князю, — заговорив чоловік, до якого звернулися, — я кмет бідолашного міста Зноймо. Місто відкрите для твого високого в’їзду. Ми всі не винні у відступництві твого підданого князя Конрада і покірно та смиренно просимо, щоб ти не змусив нас заплатити за лихо, яке сталося, не забрав наші життя і не віддав нас на поталу пожежі та руїні. Наші молоді хлопці, які ще тут або повернуться згодом, мають служити тобі як воїни, і ми всі служитимемо тобі.
— Я великий князь Богемії і Моравії, — відповів князь, — і не відбираю навмисне життя людей моїх земель і не знищую навмисне майно цих земель. Ви дасте контрибуцію від імені міста, і життя та майно людей, якщо вони жителі міста, будуть збережені. Натомість той, хто був провідним знаряддям зради, постане перед лагідним, але справедливим судом, так само й ті, хто переховував його. Скажіть це тим, хто лишився в Зноймо.
— Ми не приховуємо нікого, — відповів кмет, — і передамо кожного, що став би нам відомий як переховувач. Усі проводирі втекли. Хвала тобі, лагідний і великодушний ясновельможний князю!
— Хвала і благословення, високий пане, ми молимося за тебе! — залунали незграйні голоси прохачів.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітіко», після закриття браузера.