Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Господи! Ну й засмаг же ти, хлопче! — саме те, що й мав сказати; і в серці маленького Джона кипіло сподівання, яке ніколи не згасало, — сподівання чогось бажаного.
Він сором'язливо підвів очі й побачив матір у синій сукні і в синьому спортивному шарфі, пов'язаному поверх капелюшка. Вона усміхалася до нього. Він підскочив якомога вище, обхопив її ногами й притиснувся до неї. Вона ахнула й теж притиснулася до нього. Його очі, цієї миті темно-сині, вдивлялися в її темно-карі очі, аж поки її уста торкнулися до його брови, і, стиснувши її в обіймах, скільки було сили, він почув, як вона зойкнула, засміялася й сказала:
— А ти дужий, Джоне!
Тоді він скочив на ноги й побіг у хол, тягнучи її за руку.
Ласуючи варенням під дубом, він помітив у матері дещо таке, чого, здавалося, досі ніколи не бачив: щоки її, наприклад, молочно-білі, в темно-золотавих косах поблискують сріблясті волосинки, на шиї немає гулі, як у Бели, і вона так м'яко ступає. Помітив він також дрібненькі зморшки, що розбігалися від кутиків очей, і під ними гарні тіні. Вона була дуже вродлива, куди вродливіша за Да, мадемуазель чи «тітоньку» Джун, вродливіша навіть за «тітоньку» Голлі, яка йому дуже сподобалась; вродливіша навіть за Белу, рум'яну, але вугласту. Нова врода матері справила на нього якийсь особливий вплив, — і він їв менше, ніж сподівався.
Після чаю батько пішов з ним у сад погуляти. Вони довго розмовляли про всяку всячину, оминаючи його особисте життя — сера Ламорака, австрійців і порожнечу, яку він відчував останні три дні і яка так раптово заповнилась. Батько розповів йому про місце, що називалося Гленсофентрім, де побували вони з матір'ю, і про карликів, що виходять з-під землі, коли навколо зовсім тихо. Маленький Джон зупинився, розставивши п'яти.
— Ти й справді віриш у це, тату?
— Ні, Джоне, але я думав, що, може, ти віриш.
— Чому?
— Ти молодший за мене, а вони казкові істоти.
Маленький Джон закопилив губу.
— Я не вірю в казкових істот. Я ніколи їх не бачу.
— Ха! — сказав батько.
— А мама?
Батько всміхнувся своєю дивною усмішкою.
— Ні, вона бачить тільки Пана.
— Що таке Пан?
— Козлоногий бог, що бавиться у нетрях, сповнених дикої краси.
— А він був у Гленсофентрімі?
— Мама каже, що був.
Маленький Джон зсунув п'яти докупи й пішов далі.
— А ти його бачив?
— Ні, я тільки бачив Венеру Анадіомену.
Маленький Джон замислився. Венера була в його книжці про греків і троянців. Очевидно, Анна — це її ім'я, а Діомена — прізвище?
Але по дальших розпитах виявилося, що це одне слово, яке означає «народжена з піни».
— А вона народжувалася з піни в Гленсофентрімі?
— Так, кожного дня.
— На кого вона схожа, тату?
— На маму.
— О, то вона, мабуть…
Він раптом змовк, підбіг до стіни, виліз на неї й одразу зліз. Відкриття, що його мати вродлива, на його думку, треба було тримати в таємниці. Проте батько так довго докурював сигару, що нарешті він був змушений сказати:
— Я хочу побачити, що мама привезла. Ти дозволяєш, тату?
Він вигадав цю егоїстичну причину, щоб його не запідозрили в тому, що в нього немужня вдача, й був трохи збентежений, коли батько, прозирнувши його наскрізь, промовисто зітхнув і відповів:
— Гаразд, хлопче, йди і люби її.
Він пішов, спочатку навмисно повільною ходою, а потім побіг, надолужуючи втрачений час. Він зайшов у її спальню через свою: двері між ними були відчинені. Вона й досі стояла навколішки перед валізою, і він наблизився до неї й завмер.
Вона випросталася:
— Чого тобі, Джоне?
— Просто хотів подивитись.
Побувавши ще раз у материних обіймах, він умостився на канапці коло вікна й, підібгавши під себе ноги, почав дивитися, як вона розпаковує речі. При цьому він відчував таку втіху, як ніколи в житті, почасти тому, що вона виймала з валізи речі, які здавалися загадковими, а почасти тому, що йому було приємно дивитися на неї. Вона рухалася не так, як інші люди, особливо не так, як Бела; без сумніву, вона найвродливіша з усіх жінок, яких йому доводилось бачити. Нарешті вона впоралася з валізою і стала навколішки перед ним.
— Ти скучав за нами, Джоне?
Маленький Джон кивнув головою і, виказавши в такий спосіб свої почуття, кивав і далі.
— Але ж із тобою була «тітонька» Джун?
— О, з нею був чоловік, що кашляв.
Мамине обличчя змінилося і стало майже сердите. Він швидко додав:
— Той чоловік бідолашний; він кашляв страшенно. Мені… мені він сподобався.
Мати обняла його.
— Тобі, мабуть, усі подобаються, Джоне?
Маленький Джон поміркував.
— Подобаються трохи, — відповів він. — «Тітонька» Джун водила мене до церкви
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.