Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Усі ми віримо, Людвігу. Що ж нам іще лишається?
— Це правда, — кивнув Керн. — Що нам тут іще робити? Він же всього тільки тиждень як поїхав. Може, таки проскочить благополучно.
— Повинен проскочити. Чогось іншого я собі й уявити не можу.
— Пора, — сказав наглядач. — На сьогодні годі.
Керн обняв Рут на прощання.
— Повертайся! — шепотіла вона. — Повертайся скоріше! Ти весь час будеш тут, у Санте?
— Ні. Нас одвезуть звідси. До кордону.
— Я ще спробую роздобути дозвіл прийти до тебе! Повертайся! Я люблю тебе. Повертайся скоріше! Я боюся за тебе. Краще б я теж поїхала з тобою.
— Цього тобі не можна. Твій папірець дійсний тільки в Парижі. Я повернуся.
— У мене є з собою гроші. Я їх засунула під бретельку. Візьми їх звідти, цілуючи мене.
— Мені нічого не потрібно. Маю досить при собі. Збережи їх для себе! Мариль про тебе подбає. Можливо, і Штайнер скоро повернеться.
— Пора! — сказав знову наглядач. — Дітки, тут же йдеться не про гільйотину!
— Ну, прощавай! — Рут поцілувала Керна. — Люблю… Повертайся, Людвігу!
Вона озирнулась і взяла з лави пакунок.
— Тут ось трохи їстівного. Уже перевірили там унизу: все в порядку, — сказала Рут наглядачеві. — Ну, будь здоровий, Людвігу!
— Я щасливий, Рут! Царю небесний, я просто щасливий, що в тебе є дозвіл на проживання. Тепер для мене тут — рай!
— Ну, ходімо! — озвався наглядач. — Ходімо назад у рай.
Керн узяв пакунок під руку. Він був важкенький. Наглядач повів
його назад у камеру.
— А знаєте, — замислено мовив наглядач трохи перегодом. — Моїй дружині шістдесят років, і вона трошки горбатенька. Часом я це помічаю.
Коли Керн повернувся, перед їхньою камерою саме стояв каль-фактор із бляшаними мисками.
— Керне, — із сумним обличчям зустрів хлопця Леопольд. — Знову картопляна юшка без картоплі.
— Це овочевий суп, — пояснив кальфактор.
— Ти можеш навіть сказати: кава, — огризнувся Леопольд, — я й тоді тобі повірю.
— А що там у тебе в пакунку? — звернувся вестфалець Менке до Керна.
— Якась їжа. Я й сам іще не знаю, що там.
Леопольдове обличчя засяяло, як дароносиця.
— Розгортай! Та швидше!
Керн розв’язав шпагат.
— Масло! — благоговійно мовив Леопольд.
— Жовте, як соняшник! — докинув Менке.
— Білий хліб! Ковбаска! Шоколад! — в екстазі вигукував Леопольд. — Дивись — ціла голова сиру!
— Як соняшник! — повторив Менке.
Леопольд не зважав на його слова. Він випростався і владно скомандував:
— Кальфакторе! Забирайте свою паршиву баланду й…
— Стоп! — перебив його Менке. — Не поспішай поперед батька… Ох, ці мені австріяки! Через вас ми програли війну у вісімнадцятому році! Давайте сюди миски, — звернувся він до кальфактора.
Він забрав миски й поставив на лаву. Тоді порозкладав інші продукти й оглянув імпровізований натюрморт. На стіні, саме над сиром, якийсь попередній в’язень нашкрябав олівцем: «Ніщо не вічне — навіть довічне».
Менке оскалився в усмішці:
— Цю овочеву юшку ми просто назвемо чаєм. А тепер давайте повечеряємо, як годиться інтелігентним людям! Що ти скажеш на це, Керне?
— Амінь, — відповів той.
— Завтра я прийду знову, Маріє, — сказав Штайнер, схилившись над непорушним обличчям, і підвівся.
Сестра стояла біля дверей. її прудкі очі шмигляли десь над його головою; на Штайнера вона не дивилась. Склянка з ложечкою в її руці тремтіла і тихо дзенькала.
Штайнер вийшов у коридор.
— Стій! — зненацька пролунав владний голос.
Обабіч дверей стояло двоє людей з уніформі, з револьверами в руках, Штайнер зупинився. Він навіть не злякався.
— Ваше прізвище, ім’я?
— Йоган Губер.
— Ану підійдіть до вікна.
Підступив третій і глянув йому в обличчя.
— Це Штайнер, — сказав він. — Ніяких сумнівів. Я впізнав його. Ти, певно, теж впізнав, га, Штайнере?
— Тебе я не міг забути, Штайнбреннере, — спокійно відказав Штайнер.
— Та тобі нелегко було б забути, — захихикав чоловік. — Ласкаво просимо на батьківщину! Я справді радий побачитися з тобою. Ти ж, певно, побудеш у нас хоч трохи, га? У нас є чудовий новенький табір, з усіма вигодами, хе-хе-хе.
— Не сумніваюсь.
— Наручники! — скомандував Штайнбреннер. — Про всякий випадок, мій любий. Бо якщо ти знову вислизнеш із наших рук, у мене станеться розрив серця.
Рипнули двері, Штайнер озирнувся через плече. То відчинилися двері палати, де лежала його дружина. Сестра висунула голову й хутко сховалась назад.
— Ага, — мовив Штайнер, — ось чому…
— От що значить любов! — хихикав Штайнбреннер. — Най-обережніших пройдисвітів тягне до рідного гнізда — звичайно, на благо держави й на радість її друзям.
Штайнер поглянув на вугрувате обличчя з мавп’ячим підборіддям і з синіми тінями під очима. Він дивився на нього спокійно: він знав, що йому обіцяло те обличчя, але все те було десь далеко — так, ніби й не стосувалося його. Штайнбреннер заблимав очима, облизав губи й відступив на крок назад.
— Так досі й не прикупив совісті, Штайнбреннере? — спитав Штайнер.
Той оскалився.
— Совість у мене чиста, мій любий. І з кожним разом чистішає, коли потримаю в шорах кого-небудь з вашого брата. А спиться потім — як у раю. Для тебе я зроблю виняток. Тебе я провідуватиму вночі — для приємної розмови. Ну, ведіть його! — несподівано різко скомандував він.
Штайнер під конвоєм спускався сходами вниз. Люди, що йшли їм назустріч, ставали до стіни й мовчки давали їм дорогу. І на вулиці панувала така ж мовчанка, коли вони проходили мимо людей.
Штайнера привели на допит. Якийсь літній чиновник ставив запитання і записував відповіді до протоколу.
— Чому ви повернулися до Німеччини? — спитав чиновник.
— Хотів побачити дружину, перш ніж вона помре.
— Кого ви тут зустріли зі своїх однодумців?
— Нікого.
— Вам буде краще, якщо ви скажете про це мені, перш ніж вас викриють у брехні.
— Я вже сказав: нікого.
— Хто вас послав сюди?
— Ніхто мене не посилав.
— До якої політичної організації ви належали за кордоном?
— Ні до якої.
— Аз чого ж ви жили?
— З власного заробітку. Ви ж бачите, в мене є австрійський паспорт.
— З якою групою ви тут мали встановити зв’язок?
— Коли б у мене були такі наміри, я б замаскувався інакше. Я знав, що я роблю, йдучи до своєї дружини.
Чиновник іще довгенько допитував його. Потім оглянув Штайне — рів паспорт і прочитав листа від дружини, якого теж одібрали. Дочитав до кінця й поглянув на Штайнера, потім прочитав листа ще раз.
— Сьогодні ввечері вас переведуть в інше місце, — нарешті мовив він, знизавши плечима.
— У мене до вас є прохання, — сказав Штайнер. — Воно маленьке, але для мене важливішого немає. Моя дружина ще жива. Лікар каже, це триватиме щонайбільше один чи два дні. Вона знає, що завтра
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.