Читати книгу - "У серці Африки, або Пригоди Аллана Квотермейна"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
За двадцять хвилин ми встали з-за столу, відчуваючи себе зовсім іншими людьми. Після всього пережитого, ми потребували двох речей: їжі та відпочинку. Двоє вродливих дівчат, одягнені так само, як і бачена нами в човні, стояли біля нас, поки ми їли, і були дуже делікатні. Я дізнався пізніше, що національний костюм тубільної жінки — біла полотняна спідниця до колін і верхнє плаття у вигляді тоги з коричневої тканини, причому частина грудей і права рука залишаються голими. Якщо спідниця була зовсім біла, це означало, що власниця її — дівчина, біла спідниця з пурпурною облямівкою унизу означала заміжню жінку і першу законну дружину. Якщо облямівка на спідниці була хвиляста — жінка була другою або черговою дружиною; спідниця з чорною облямівкою вказувала на вдову.
Тога, або “кеф”, як її називають тут, могла бути різного кольору, від білого до темно-коричневого, згідно з суспільним становищем, і вишита по берегах різним шовком. Сорочки або туніки чоловіків розрізнялися лише кольором і матеріалом. Одну тільки національну прикрасу незмінно носили і чоловіки, і жінки — золотий обруч на правій руці біля ліктя, і на лівій нозі нижче коліна. Високопосадові особи надягали золотий обруч на шию, і я помітив такий обруч на шиї нашого поважного провідника.
Тільки-но ми поїли, цей поважний старий, котрий стояв біля нас і занепокоєно поглядав на наші рушниці, низько вклонився Гудові, якого, вочевидь, уважав ватажком загону завдяки його блискучій формі, і повів нас на великий ґанок. Тут ми зупинилися помилуватися двома колосальними левами з чорного мармуру, що стояли на кінці широкої балюстради ґанку. Ці леви — дивні роботи самого Радеме-са, який, судячи з його творінь, був одним із найкращих скульпторів світу. Здивовано і захоплено ми піднімалися сходами, цим дивним витвором людського генія, яким, поза сумнівом, через багато тисяч років милуватимуться прийдешні покоління! Навіть старий Умслопогас, вважаючи за негідне для себе чомусь дивуватися, захопився і запитав, будували це люди чи дияволи, оскільки любив усе приписувати надприродній силі. Тільки Альфонс нічого не розумів і не переймався цим. Сувора краса сходів не сприймалася легковажним французом, який сказав: “Все це дуже красиво, але сумно, ой, як сумно!” І додав, що йому більше б припало до смаку, якби сходи позолотили.
Ми пройшли перший ярус у сто двадцять сходинок і потрапили на майданчик, що сполучав його з другим, де замилувалися величною панорамою країни, оточеної горами і блакитною водою озера. Пройшовши сходи, ми опинилися на відкритому майданчику із трьома ходами. Два з них вели у вузькі галереї, вирубані в скелі, яка йшла кругом усієї палацової стіни до головних воріт міста, зроблених із бронзи. Як я дізнався пізніше, можна було замкнути всі ці входи і виходи і зробити їх абсолютно неприступними для ворога. Третій хід вів через десять чорних мармурових сходинок прямо до дверей у палацовій стіні. До цих дверей і повів нас провідник. Вони були масивними, зробленими з якогось міцного дерева і захищені бронзовими ґратами. Тільки-но ми підійшли до них, двері широко відчинилися. Нас зустрів вартовий, озброєний списом і мечем. На грудях у нього була надіта майстерно оброблена шкура бегемота, в руці він тримав круглий щит з тієї самої шкури. Меч його привернув особливу нашу увагу. Він був тотожний із тим, який містер Мекензі одержав від невідомого мандрівника. Отже, цей невідомий говорив правду! Наш провідник сказав пароль, і солдат опустив свого списа, який задзвенів, ударившись об підлогу. Ми пройшли у чотирикутний двір палацу, прикрашений квітами, кущами і рослинами, більшість із яких ми ніколи не бачили. У центрі садка ішла широка алея, прикрашена великими мушлями, принесеними сюди з озера. Алеєю ми дійшли до входу під круглою аркою, на якій висіла щільна завіса, що замінювала двері. Потім ми опинилися у великій залі палацу і зупинилися, дивуючись перед грандіозним видовищем.
Зала була величезна, з чудовим дугоподібним склепінням із різьбленого дерева. На відстані двадцяти футів від стіни височіли стрункі колони з чорного мармуру. В кінці зали, підтримуваної цими колонами, стояла мармурова група, виконана королем Радемесом у пам’ять про споруджений ним ґанок.
Краса групи вражала погляд. На чорному мармурі цоколю виділялася прекрасна біло-мармурова фігура молодика з благородним обличчям, що спав на ложі. Одна рука його безсило опущена на край ложа, а на другій спочиває голова, наполовину закрита пасмами волосся. Схилившись над ним, поклавши руку на його лоба, стоїть закутана фігура жінки вражаючої краси. Я не спроможний описати всю спокійну велич прекрасного обличчя, на якому сяє відблиск ніжної, ангельської усмішки! І в ній, у цій усмішці, все — могутність, любов і божественна врода! Очі жінки спрямовані на хлопця. Найкращим у цій групі, що особливо вдалося скульптору, був раптовий підйом творчого духу, що віддзеркалився на втомленому і змученому чоловічому обличчі. Ви бачите, як натхнення проникає в темряву людської душі і осяває її новим світлом, неначе світанковий промінь, розбиваючи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У серці Африки, або Пригоди Аллана Квотермейна», після закриття браузера.