Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Він коротко й невесело засміявся.
— А куди мені дітися?
— Куди завгодно.
— Поглянь на мене. Ця… ця клята…
— Якщо ти скажеш хоч одне слово про неї,— вигукнула Вініфред, — я зразу ж піду на Парк-лейн і не повернуся!
Раптом він зробив просту річ, але таку невластиву для нього, що Вініфред стало його жаль. Він заплющив очі, ніби кажучи: «Гаразд! Я мертвий для світу!»
— Можеш переночувати, — сказала вона. — Твої речі ще тут. Удома тільки Імоджен.
Він прихилився спиною до ліжка.
— Що ж, усе в твоїх руках, — його власні руки судорожно стислися. — Ох, скільки я пережив. Тобі не треба бити мене щосили — не варто. Я вже настраханий, такий настраханий, Фреді.
Це давнє пестливе ім'я, якого вона не чула від нього багато років, примусило Вініфред здригнутися.
«Що мені робити з ним? — подумала вона. — Господи, що мені робити з ним?»
— У тебе є сигарета?
Вона дала йому сигарету з маленької скриньки, яку тримала напохваті на випадок безсоння, і припалила її. Цей звичний жест збудив властиву їй практичність.
— Налий у ванну гарячої води та помийся. Я принесу тобі білизну в туалетну кімнату. Поговорити можемо згодом.
Він кивнув головою і втупив у неї очі — вони здавалися напівмертвими. А може, це тільки тому, що в нього набрякли повіки?
«Він не такий, як колись, — подумала вона. — Він уже ніколи не буде такий! Але який він буде?»
— Гаразд! — сказав він і рушив до дверей. Він навіть ішов інакше, ніби людина, яка втратила всі ілюзії і має сумнів, чи варто їй взагалі ходити.
Коли він пішов і Вініфред почула, як у ванну потекла вода, вона поклала на ліжко в його кімнаті переміну білизни, потім принесла знизу печива й віскі. Надягши знову пальто й послухавши хвилинку біля дверей ванної кімнати, вона зійшла вниз і вийшла з дому. На вулиці вона постояла вагаючись. Восьма година! Де зараз Сомс: у своєму клубі чи на Парк-лейн? Вона попрямувала до Парк-лейн. Повернувся! Сомс завжди цього боявся, а вона — інколи сподівалася. Повернувся! Так схоже на нього; блазень, та й годі — з'явився і каже: «А ось і ми!» Пошив у дурні всіх: і суд, і Сомса, і її саму! А проте, спекатися того суду, втекти від чорної хмари, що нависла над нею та її дітьми! Яка полегкість. Але як змиритися з його поверненням? Та жінка спустошила його, запалила у ньому таку пристрасть, якої вона ніколи не могла збудити, на яку взагалі вважала його нездатним. Ой як це боляче! Її себелюбного, самовпевненого блазня, якого вона ніколи по-справжньому не хвилювала, захопила й висотала інша жінка! Ганьба! Страшна ганьба! Негоже, непристойно прийняти його! А проте вона сама домагалася, щоб він повернувся; тепер суд, мабуть, змусить її жити з ним! Він залишився її законним чоловіком — суд не стане її тепер слухати! А йому, певна річ, потрібні тільки гроші, щоб мати вдосталь сигар і лавандової води! Цей запах! «Зрештою, я ще не стара, — подумала вона, — ні, ще не стара!» Але ця жінка, яка довела його до таких слів: «Ох, скільки я пережив. Я настраханий, такий настраханий, Фреді!» Коли Вініфред підходила до батьківського дому, ці суперечливі почуття усе ще кипіли в її душі, але форсайтівська натура без упину доводила їй: хоч би там що, а він її власність, яку вона повинна оберігати від усіх на світі. З такими думками вона переступила поріг Джеймсового дому.
— Містер Сомс? У своїй кімнаті? Я піду до нього; не кажіть, що я тут.
Брат саме перевдягався. Вона застала його біля дзеркала, він зав'язував чорну краватку з таким виглядом, ніби зневажав її кінці.
— Добридень! — сказав він, побачивши її в дзеркалі. — Що сталося?
— Монті! — відповіла Вініфред голосом, сповненим холодного розпачу.
Сомс рвучко повернувся.
— Що?!
— Вернувся додому!
— Попалися у власну пастку! — пробурчав Сомс. — Якого біса ти не дозволила мені заявити про жорстоке поводження? Я ж тобі казав, що цей спосіб надто ризикований.
— Ох, не треба говорити про це! Що мені тепер робити?
Сомс відповів глибоким-глибоким зітханням.
— Ну, що? — нетерпляче запитала Вініфред.
— Чим він виправдовується?
— Нічим. Один його черевик протерся на носку.
Сомс подивився на неї.
— Ну, певне! — сказав він. — Прогуляв усе дощенту. Тепер усе почнеться знову. Боюся, це доведе нашого батька до могили.
— А може, пощастить приховати це від нього?
— Неможливо! Він носом чує усяку біду. — І Сомс замислився, заклавши пальці за сині шовкові підтяжки. — Треба знайти якийсь законний спосіб відкараскатися від нього, — пробурмотів він.
— Ні! — вигукнула Вініфред. — Вдруге я не зроблю такої дурниці. Краще вже помиритися з ним.
Вони дивилися одне на одного. Серця їхні були переповнені вщерть, але вони не могли висловити своїх почуттів, бо обоє належали до справжніх Форсайтів.
— Де ти його залишила?
— У ванній, — і Вініфред гірко засміялася. — Він привіз лиш одне: лавандову воду.
— Заспокойся! — сказав Сомс. — На тобі лиця немає. Я поїду з тобою.
— Яка з цього користь?
— Нам треба дійти з ним якоїсь згоди..
— Згоди! Все буде так само, як і раніше. Тільки-но він очуняє, знову почнуться карти, тоталізатор, пиятика і…
Вона змовкла, пригадавши вираз обличчя свого чоловіка. Обпікся хлопчик, обпікся. А може…
— Очуняє? — перепитав Сомс. — Хіба він хворий?
— Ні. Обпікся, та й годі.
Сомс узяв із стільця жилетку і надів її; потім вдяг сюртук, побризкав одеколоном хусточку, причепив ланцюжок від годинника й сказав:
— Нам не щастить.
І, заклопотана власною бідою, Вініфред відчула до нього жаль, наче цими трьома словами він відкрив глибину свого горя.
— Я хочу побачити маму, — сказала вона.
— Вона, певне, з батьком у спальні. Піди тихенько в кабінет. Я її приведу.
Вініфред обережно зійшла сходами вниз у маленький темний кабінет, де красувався Каналетто, надто сумнівний, щоб його можна було повісити в якійсь іншій кімнаті, та ще чудова збірка судових звітів, до яких ніхто не торкався вже багато років. Вона стала спиною до щільно запнутих брунатних завіс, уп'явшись очима в порожній камін, і стояла нерухомо, аж поки зайшла мати в супроводі Сомса.
— Ох, ти ж моя бідненька! — сказала Емілі. — У тебе такий змучений вигляд! Як підло він з тобою повівся!
В сім'ї у них так пильно остерігалися виявляти інтимні почуття, що Емілі здавалося просто неможливим підійти до дочки і обняти її. Але від її м'якого голосу, від її ще повних плечей, які біліли крізь дороге чорне мереживо, віяло розрадою. Закликавши
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.