Читати книгу - "Романи, Роман Васильович Андріяшик"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Я одійшов вбік. Так, це був він.
— Тебе замучили б, — сказав я, звертаючись до нього. — Або ти власноруч пустив би собі кулю в серце, не маючи виходу, і над твоїм тілом сказали б: "Бандюга! Побоявся стати перед судом". А що нині суд? Мене, стариня, ніхто не судив. Прочитали вирок — і все. Що нині суд? Три печеніги з непроникними обличчями, на кованих підборах, підпишуть акта, а четвертий накине зашморг. Чи це людський суд? Мене везли в Дофтану з зеленоротим підлітком. Каже: "Допитував поліцай. Голос йому чогось охрип. Почервонів, одкашлюючись, гримнув кулаком і, більш нічого не питаючи, зарипів: "Десять років каторги"…" Тому голос охрип, у того шлунок не стравує з перепою, тому коханка не догодила — і сиплять: десять… п’ятнадцять… довічна! Це машина нищення. Справедливість втрачена, ніщо її не загальмує. Вона жере трупи. Якби…
Розбалакавшись, я не мав сили зупинитися.
Мені хотілося повторити все з самого початку, скандувати: "Машина смерті! Світова проблема трупів! Ривок у порожнечу!" Мені здавалося, що, коли я не викидаю з себе цих огидних термінів, наді мною зависне прокляття.
Я не вчув голосів, що наближалися до осідку. Я стояв мов укопаний. Вершники, розмовляючи, вибухали сміхом. Вони ще мене не завважили, та втікати було пізно. Один, щупленький, чорнявий, з вирячкуватими, як у кошеняти, очицями, що вперше зиркнули на світ Божий, щось квапливо розповідав другому і сміявся, коли реготав той другий. Говорили по-румунському. Очевидно, якісь начальники, та чорнявий посідав нижчу посаду, бо спідлоба стежив за напарником і то додавав кольорів, то вкорочував розповідь.
— Приїжджаю, — говорив він, — а Єдинці заклеєні оголошеннями. "Населення міста повинно вітати румунських офіцерів таким способом: усякий мусить зупинитися і стати обличчям до начальника, швидко, по-геройському, з усміхом, зняти з голови шапку і торкнутися нею землі. Щоб навчити населення виконувати це розпорядження, мій комендантський кашкет в обідню пору буде прогулюватись на палиці вулицями міста. І всі його зобов’язані вітати. Комендант Дімітріу".
Чорнявий згорнув афішку і приєднався до розкотистого реготу патрона.
— О-го-го-го, — гупотів той. — А-га-га-га.
— Питаю, чи вітали кашкет, — провадив чорнявий.
— Спробували б не вітати.
Дивлячись на них, я подумав, що вони не мудріші за того Дімітріу. Перегони до остаточної глупоти. Свинюки перетворили людей на безплатних блазнів.
— Пане Юреску, — вони стримали коней і здивовано перезирнулися.
— Так… Грім з ясного неба. Що ти тут майструєш, гуцуле? — запитав Юреску.
З вигляду, це був утомлений, прив’ялий чоловік років п’ятдесяти. Низьке зморщене чоло, якийсь безтямний погляд, жорстока і презирлива лінія губ. Він ніби знемігся, чинячи несправедливе діло. Та голос його прозвучав весело, наче він прокинувся у цирку. Я мовчки показав долотом на фігуру.
— Святий? — посміхнувся чорнявий.
— Мученик, — відповів я.
— Оригінально, — посміхнувся той, міряючи патрона догідливим зором. — Це якийсь самовизволитель, пане Юреску. Дивіться.
Вони з усіх боків оглянули скульптуру.
— Самовизволитель, — повторив чорнявий. — Цікаво. Загальнолюдська проблема. Хто б міг подумати.
— Ось тобі двісті лей, — сказав Юреску, зібравши коло носа вістря зморщок. Ми надвечір будемо вертатися з полювання. Винеси цю штуку на дорогу.
Він розстебнув по-військовому припасовану куртку і вийняв гаманець.
— На. Це немалі гроші.
Очі його вкрила темна полуда. Мабуть, починав сердитись.
— Бери, — докинув щуплий сухим тенорком.
Раптом погляд його впав на припертий до стіни карабін. Ураз згубивши голос, він звернувся до Юреску пошепки:
— Така марниця. Він дає без грошей. Їдемо, пане Юреску.
Не розуміючи, що схвилювало джуру, Юреску об’їхав фігуру і скосив на того примружені очі. Либонь, таки не багато міг второпати в житті та навчився, не тратячи голову, покладатись на слуг. Коли він спрямував коня до воріт, на його лиці розплилася загадкова посмішка, мовляв: "Ех, діти, діти… Не збирайтеся нас обдурити, бо вам же гірше стане." Щуплий занепокоївся, раз-у-раз позирав на патрона, намагаючись попередити його волю. Нараз він стримав коня і щось шепнув вершникові з почту. Від натовпу відокремилося п’ятеро, ждали, щоб начальство од’їхало за ріжок гориці. Я роздмухав грубку, один палаючий скрутель кинув на хату, другий на повітку. Полум’я хутко побігло гонтами вгору. Затаскавши до сіней погруддя Максима Третяка, я зачинив двері і, взявши з-під стіни карабін, зійшов у поточину. Було таке враження, що Одарієві думки уже не опираються на ґрунт слів. Він говорив неймовірно усіченими фразами. Я ледве розбирав, у чому річ.
— Воєнний стан, — розмахував він кулаком. — Жодної української школи. Парох білий, альбу, професор чорний, негру. Суд ухвалив обов’язкове вживання лише румунської мови. Як вимагає конституція. Я, румун.
Він, виявляється, купив право на купівлю свого осідку, заплативши п’ятнадцять тисяч лей. Купив право на купівлю. Мені туманилося від цього набору слів. Десь під Бучачем, на галицькому стрілецькому фронті поляки одсікли йому праву руку. Інвалід навіть з купленим правом на купівлю, він не міг купити осідок, бо боялися, що каліка загине на безлюдді.
— Я одною десять років у в лісі, - кричав Одарій, — одною! Дай сюди!
Я подав йому карабін, і він закрутив ним між пальцями, мов пером.
— Коня, тьху, я на горбі двигав. На день миска юшки. Думали, не здох. Ти жити хочеш?
— Хочу, — сказав я.
— Не здох. Наскладав грошей — купив право. Хату не купиш. Гроші не повертають. Бити псів, різати!
Він, не цілячись, вистрілив у пень і протряс карабіном.
— Знатимете… Дома злодієм… Прийшли — марш! Не вступлюся, вбийте!
Він завів мене до хліва. Вилізли на горище. Крізь щілини сипалось прямовисне полуденне проміння. На розстеленому рядні лежали карабін і купа патронів.
— Спробують палити, — збагровів Одарій, — я їм впалю…
Я розпростерся на змервленому сіні, думаючи: "Свій осідок спалив, чужий доведеться боронити".
Раптом звідкілясь з верхів долинуло жіноче голосіння. Очевидно, на нього накладалася луна, бо здавалося безперервним, а хвилями, розпадаючись на звиски, було схоже на жалісну перемову якихось фантастичних істот.
— Хто це?
— Хутірська молодиця, — відповів Одарій. — Причинна.
Я виглянув крізь щілину в покрівлі. Та сама "неподатлива", біля якої марно звихався Данило Крицяк. Вона пройшла мимо осідку з високо піднятою головою. Мене вразила простота і ясність її обличчя. Вона була зодягнена в золотополу горбатку, з-під якої визирав чорнобровий моріжок сорочки; стан обтягнений червоною крайкою, під незастебнутим кептариком вишита чорно-зеленим блуза, через плече — тайстра. Ніби зібралася на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Романи, Роман Васильович Андріяшик», після закриття браузера.