Читати книгу - "Сага про Форсайтів"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Коли він зайшов у картинну галерею, вона стояла перед «Мадонною серед скель», елегантна, усміхнена, забувши про все на світі, крім картини. «Невже мені не судилося більше дивитися на неї? — подумав він. — Але це неприродно вона ж бо дозволяє мені дивитися на себе» Вона не помічала його, а він дивився на неї, намагаючись закарбувати в пам'яті її образ, заздрячи картині, яку вона так довго розглядала. Двічі вона повертала голову до дверей, і він подумав. «Це стосується мене!» Зрештою він підійшов.
— Подивіться, — сказав він.
Вона прочитала телеграму, і в неї вихопилося зітхання.
Це зітхання теж стосувалося до нього! Його становище справді було тяжке! Щоб не зрадити свого сина, він повинен потиснути їй руку й піти. Щоб не зрадити свого заповітного почуття, він повинен принаймні сказати їй про це почуття. Чи може вона зрозуміти, чи зрозуміє, чому він мовчить, втупившись у картину?
— Боюся, мені доведеться негайно виїхати додому, — зрештою сказав він. — Страшенно шкода, що всьому цьому кінець.
— Мені теж шкода; але, звичайно, вам треба їхати.
— Ну що ж, — мовив Джоліон, простягаючи руку.
Коли він зустрівся з нею поглядом, його затопила хвиля почуття.
— Таке життя! — сказав він. — Бережіть себе, моя люба!
Ноги його обважніли, і в нього було таке відчуття, наче мозок забороняє йому йти від неї. Обернувшись на порозі, він побачив, що вона підвела руку й торкнулася устами до пальців. Він поважно підняв свого капелюха і пішов, більше не озираючись.
VII. ДАРТІ ПРОТИ ДАРТІ
День, коли мала розглядатися справа Дарті проти Дарті про відновлення подружніх прав місіс Дарті, щодо яких Вініфред мучили такі тяжкі сумніви, неухильно наближався, як усе на світі до свого кінця. Цей день досі не настав, бо в суді почалися різдвяні канікули, але тепер справа стояла у списку третьою. Вініфред провела різдво трохи більш по-світському, аніж завжди, замкнувши свої переживання в грудях під низьким декольте. На це різдво Джеймс був до неї особливо щедрий, виявляючи цим своє співчуття і радість, що незабаром буде розірваний її шлюб із цим «мерзенним негідником», — почуття, які переповнювали вщерть його старе серце, але яких його старі уста не могли висловити.
Після втечі Дарті падіння консолей здалося не такою вже й значною подією; що ж до скандалу, то гостра неприязнь, яку він відчував до цього ледаща, і та перевага, яку цей справжній Форсайт, що невдовзі мав покинути цей світ, дедалі більше віддавав збереженню власності над збереженням репутації, приспали турботи старого, який до того ж давно вже не чув ніяких розмов на цю тему (її при ньому старанно оминали), крім своїх власних. Як юриста і як батька, його найбільше непокоїло те, що Дарті може раптом повернутися і виконати постанову суду. Ото. буде справжня халепа! Його так замучили ці побоювання, що, даруючи Вініфред на різдво чек, в якому стояла чимала сума, він сказав їй:
— Це головним чином для того типа, щоб сидів там і не вертався.
Певна річ, гроші ці, вважай, що викинуто на вітер, зате вони були страхуванням від банкрутства, яке вже не загрожуватиме йому, коли пощастить домогтися розлучення; і він уперто запитував Вініфред, аж поки вона запевнила його, що гроші вже вислано. Бідолашна жінка! Їй було страшенно тяжко послати ці гроші, котрі, звичайно, попадуть у сумочку «тієї особи»! Сомс, довідавшись про це, похитав головою. Адже вони мають справу не з Форсайтом, що твердо і розумно прямує до своєї мети. Не варто ризикувати грішми, не знаючи, як там у нього склалися обставини. А проте це справить добре враження в суді; треба буде подбати, щоб Дрімер згадав про цей факт.
— Цікаво, — раптом сказав він, — куди поїде балет після Аргентіни?
Він ніколи не проминав нагоди нагадати їй про це, знаючи, що Вініфред і досі має слабкість, якщо не до Дарті, то принаймні до замовчування його вад. Хоч виявляти захват і суперечило його натурі, однак йому довелося визнати, що вона тримається просто чудово, адже діти її жадібно чекають новин про батька, наче пташенята поживи, — Імоджен незабаром почне бувати у світському товаристві, а Вел бере цю історію дуже близько до серця. Сомс відчував, що в цій справі Вініфред найбільше дбає про Вела, бо вона, звичайно, любить його найбільше. Цей хлопчисько, чого доброго, поплутає їм усі карти, коли йому стукне щось у голову. Тож Сомс вжив усіх заходів, щоб його племінник не дізнався про те, що в суді незабаром має відбутися попередній розгляд справи. Він зробив навіть більше. Він запросив його пообідати в «Поступ» і, коли Вел закурив сигару, завів розмову на тему, що, як йому здавалася, мала найбільше зацікавити його племінника.
— Я чув, — сказав він, — що ти хочеш грати в поло в Оксфорді.
Вел трохи випростався на стільці.
— Атож! — відповів він.
— Ну то ось, — провадив Сомс, — це дуже дорога розвага. Твій дідусь навряд чи дасть свою згоду, якщо не матиме певності, що йому більше ні на що не доведеться марнувати гроші.
І він замовк, щоб перевірити, чи хлопець зрозумів, на що він натякає.
Велові очі ховалися під густими темними віями, але його широкі уста ледь скривилися, і він промурмотів:
— Мабуть, ви маєте на увазі тата.
— Так, — сказав Сомс. — Боюся, що це залежить від того, чи він і далі сидітиме на шиї в дідуся, чи ні.
І більше нічого не сказав, щоб дати хлопцеві змогу самому подумати над цим.
Але Вел у ті дні думав також і про сріблясто-чалу кобилку, і про дівчину, що їздила на ній. Хоча Крам був у Лондоні і, якби попросити його, зразу познайомив би його з Цінтією Дарк, Вел не просив; більше того, він навіть уникав Крама і жив життям незвичайним навіть для самого себе, якщо не брати до уваги рахунків кравця і з манежу. Мати, сестри, молодший брат бачили, що ці канікули вію без кінця «відвідує товаришів», а вечорами куняє вдома. На будь-яку пропозицію чи запрошення вдень у нього була одна-єдина відповідь: «На жаль, мені треба відвідати одного товариша», — і він пускався на всілякі хитрощі, щоб непомітно пробратися в дім і вислизнути звідти в костюмі для верхової їзди, аж поки, ставши членом «Цапиного клубу», відніс туди свої костюми і там уже міг спокійно переодягатися, а тоді бігти до стайні по коня і — мерщій у Річмонд-парк. Своє почуття,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Сага про Форсайтів», після закриття браузера.