Читати книгу - "Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— У парку чергує сторожа, але ми прокрадемось повз неї… — швидко шепотів Доуель, тягнучи Лоран у глиб парку.
— Але собаки…
— Я весь час годував їх залишками обіду, і вони знають мене. Я тут уже кілька днів, але не підходив до вас, щоб не викликати підозри.
Парк огортала пітьма. Але біля кам'яного муру на деякій відстані один від одного, мов навколо в'язниці, було розставлено увімкнені ліхтарі.
— Он там зарості… туди…
Несподівано Доуель ліг на траву і смикнув за руку Лоран. Вона зробила те саме. Один зі сторожів пройшов повз утікачів. Коли сторож відійшов, вони почали пробиратися до муру.
Десь загарчав собака, підбіг до них і закрутив хвостом, побачивши Доуеля. Доуель кинув собаці шматок хліба.
— От бачите, — прошепотів Артур, — найголовніше зроблено. Тепер нам залишається перебратись через мур. Я допоможу вам.
— А ви? — з тривогою запитала Лоран.
— Не турбуйтесь, я за вами, — відповів Доуель.
— Але що ж я робитиму за муром?
— Там на нас чекають мої друзі. Все підготовлено. Ну, прошу вас, трохи гімнастики.
Доуель притулився до стіни й однією рукою допоміг Лоран вилізти на гребінь.
Але цієї миті один зі сторожів побачив її і здійняв тривогу. Несподівано весь сад осяяли ліхтарі. Сторожі, скликаючи один одного і собак, наближалися до втікачів.
— Стрибайте! — наказав Доуель.
— А ви? — злякано вигукнула Лоран.
— Стрибайте-но! — вже крикнув він, і Лоран зістрибнула.
Чиїсь руки підхопили її.
Артур Доуель підскочив, учепився руками за край муру і почав підтягуватись. Але двоє санітарів схопили його за ноги. Доуель був такий дужий, що ледь не підняв їх на руках. Однак руки зісковзнули, і він упав униз, підім'явши під себе санітарів.
За стіною почувся шум автомобільного мотора. Друзі, напевно, чекали на Доуеля.
— Їдьте швидше! Повним ходом! — вигукнув він, борюкаючись із санітарами.
Автомобіль у відповідь просигналив, і чути було, як він дуже швидко поїхав.
— Пустіть мене, я піду сам, — сказав Доуель, припинивши опір.
Однак санітари не відпустили його. Міцно стиснувши йому руки, вони вели його до будинку.
Біля дверей стояв лікар Равіно у халаті, попихкуючи цигаркою.
— До ізоляційної камери. Гамівну сорочку! — наказав він санітарам.
Доуеля завели до невеликої кімнати без вікон, усі стіни якої та підлога були оббиті матрацами. Сюди переводили буйних хворих на час нападів шаленства. Санітари кинули Доуеля на підлогу. Слідом за ними до камери зайшов Равіно. Він уже не курив. Заклавши руки у кишені халата, він схилився над Доуелем і почав пильно розглядати його своїми круглими очима. Доуель витримав цей погляд. Потім Равіно кивнув санітарам, і вони вийшли.
— Ви непоганий симулянт, — звернувся Равіно до Доуеля, — але мене важко обдурити. Я розгадав вас першого ж дня і стежив за вами, хоч, правду кажучи, не вгадав ваших намірів. Ви і Лоран дорого заплатите за цю витівку.
— Не дорожче, ніж ви, — відповів Доуель. Равіно поворушив своїми тарганячими вусами.
— Загроза?
— На загрозу, — лаконічно кинув Доуель.
— Зі мною важко боротись, — сказав Равіно. — Я ламав не таких шмаркачів, як ви. Скаржитися владі? Не допоможе, друже мій. До того ж ви можете зникнути швидше, аніж налетять власті. Від вас не залишиться й сліду. До речі, яке ваше справжнє прізвище? Дюбаррі — це ж вигадка.
— Артур Доуель, син професора Доуеля.
Равіно явно здивувався.
— Дуже радий познайомитись, — сказав він, намагаючись приховати за глузуванням свою ніяковість. — Я мав честь знати вашого шановного татуся.
— Дякуйте Богові, що в мене руки зв'язані, — відповів Доуель, — а то було б вам непереливки. І не смійте згадувати мого батька… негіднику!
— Дуже вдячний Богові за те, що ви міцно зв'язані й надовго, мій дорогий гостю!
Равіно різко повернувся і вийшов. Дзвінко клацнув замок. Доуель залишився сам.
Він не дуже турбувався про себе. Друзі не кинуть його і вирвуть з цієї в'язниці. Та все ж він розумів небезпеку свого становища. Равіно повинен був добре розуміти, що від результату боротьби між ним і Доуелем може залежати доля всієї його справи. Недарма ж Равіно обірвав розмову і несподівано вийшов з камери. Добрий психолог, він одразу здогадався, з ким має справу, і навіть не пробував застосовувати свої інквізиторські таланти.
З Артуром Доуелем доводилось боротися не психологією, не словом, а лише рішучими діями.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля», після закриття браузера.