Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Співак окинув поглядом Керна.
— От осоружна! — несподівано низьким голосом пробубонів він. — Тоді наш сьогоднішній квартет — собаці під хвіст?
— Ні в якому разі. Я через двадцять хвилин повернуся.
— Точно?
— Точно!
— Оце добре! Сьогодні ми, нехай там що, повинні врізати новий тирольський дует. Гляди там, не застудися!
— Ні-ні!
Вони пішли далі.
— Хіба ви не поїдете зі мною до кордону? — спитав через якийсь час Керн.
— Ні. Ми придумали для вас інший спосіб…
Прийшли на станцію. Детектив знайшов начальника поїзда.
— Ось, приймайте, — сказав він, показуючи на Керна, й передав начальникові наказ про висилку. — Щасливої дороги, пане, — несподівано ввічливо звернувся він до Керна й почвалав геть.
— Ходімо зі мною! — Начальник поїзда привів Керна до гальмівної будки вантажного вагона. — Залазьте туди.
У маленькій кабіні була дерев’яна лава й більш нічого. Керн засунув валізу під лаву. Начальник поїзда замкнув двері ззовні.
— Ось так! А в Базелі ми вас випустимо. — І пішов собі далі слабо освітленим пероном.
Керн визирнув із віконечка. Обережно примірявся, чи не зможе протиснутись, але нічого не виходило: надто вузьке віконце.
За кілька хвилин поїзд рушив. Повз нього пропливли освітлені зали станції з порожніми столами й нікому не потрібним світлом. Черговий по станції в червоному кашкеті лишився в темряві їюзаду. Промайнуло кілька кривих вуличок, залізний шлагбаум з низкою автомашин за ним, невеличке кафе, де сиділо кілька чоловік, перекидаючись картами, — і місто зникло з очей.
Керн сів на дерев’яну лавку й поставив ноги на валізу. Він дивився у віконце. Надворі була темна, чужа, вітряна ніч, і він раптом відчув себе самотнім і нещасним. 4
1— Що там у вашій валізі? — спитав він через якийсь час.
— Мої особисті речі.
— Ану відкрийте її.
Керн підняв кришку. Митник ліниво підвівся й підійшов ближче. Потім зацікавлено схилився над валізою.
— Одеколон, мило, парфуми! Ти глянь — це ви все принесли сюди зі Швейцарії? Ви ж не будете твердити, ніби все це вам потрібне як речі особистого користування?
— Ні. Я торгував ними.
— Тоді ви повинні сплатити за них мито! — заявив службовець. — Викладайте їх! Ті дрібниці, — він показав на шнурки, голки та інший дріб’язок, — я лишаю вам без мита.
Керн уже думав, чи не вві сні все це коїться.
— Сплатити мито? Я повинен за ці речі платити мито?
— Безсумнівно! Адже ви не дипломатичний кур’єр, правда? Чи, може, ви думали, що я буду купувати у вас ті флакони? Ви пронесли до Франції товари, за які належить сплатити мито. Ну, викладайте вже!
Митник схопив тарифну таблицю й підсунув ближче ваги.
— У мене й грошей немає, — сказав Керн.
— Немає грошей? — службовець засунув руки в кишені штанів і гойднувся на ногах. — Ну що ж, тоді ми просто конфіскуємо цей товар. Давайте його сюди.
Керн сидів навпочіпки, вчепившись руками у валізу.
— Я сам прийшов до поліції, щоб мене повернули назад у Швейцарію. Я не повинен платити мито.
— Ти ба! Ви що, вчити мене хочете, га?
— Дай хлопцеві спокій, Франсуа! — озвався другий митник, що писав за столом.
—: І не подумаю! Цей бош зарозумілий, як і вся їхня банда! Ану, викладай флакони!
— Я не бош! — огризнувся Керн.
Аж тут до митниці ввійшов третій урядовець. Керн одразу збагнув, що він вищого рангу, ніж ті двоє.
— Що тут у вас? — коротко спитав він.
Митник пояснив, інспектор критично оглянув Керна.
— Ви одразу ж і прийшли до поліції?
— Так.
— І хочете повернутись до Швейцарії?
— Так. Тому ж я й прийшов сюди.
Інспектор трохи подумав, потім сказав:
— Тоді він ні в чому не винен. Це не контрабандист. Його самого контрабандою переправили сюди. Відішліть його назад, і баста…
Інспектор вийшов.
— От бач, Франсуа, — знову озвався другий митник від столу. — І чого ти завжди так хвилюєшся? Це тільки на шкоду твоїй печінці.
Франсуа помовчав. Він засоромлено поглядав на Керна. А Керн дивився на нього. Зненацька він збагнув, що він же з ними говорив французькою і сам розумів французів. І він у душі благословив професора, з яким колись сидів у віденській тюрмі.
Наступного ранку він уже знову був у Базелі й тепер змінив тактику: не пішов одразу ж до поліції. Пробути день у Базелі і з’явитись лише ввечері — не великий ризик. Зате в списках Біндера були й базельські адреси. Хоча цьому місту емігранти надокучали, як жодному іншому в Швейцарії, він, проте, вирішив спробувати продати що-небудь.
Почав із пасторів, бо тут була майже цілковита певність, що його не викажуть. У першого його одразу ж виставили за двері; у другого дали бутерброд: у третього — п’ять франків. Керн трудився далі, і йому поталанило: до полудня заробив сімнадцять франків. Передусім він прагнув збути решту парфумів та одеколону — на випадок, якщо знову стрінеться з отим Франсуа. У пасторів це не виходило, але пощастило в інших домах, де він мав адреси: пополудні заробив ще двадцять вісім франків. Тоді зайшов до католицької церкви. Вона була відчинена і являла собою найбезпечніше місце для відпочинку. А Керн уже дві ночі не спав.
У напівтемній церкві було порожньо. Пахло ладаном і свічками. Керн сів на лаву й написав листа Беєру. Вклав у той самий конверт листа і гроші для Рут, потім заклеїв його й сховав у кишеню. Він дуже стомився, а тому зсунувся ногами на підколінний стільчик і поклав голову на пюпітр для молитовника, щоб трохи відпочити, та й заснув.
Прокинувшись, не міг збагнути, де він, і лише поступово все пригадав. Тільки почувши чиїсь кроки, прийшов до тями.
Середнім проходом наблг калась духовна особа в чорній сутані. Дійшовши до Керна, священик зупинився й поглянув на нього. Про всяк випадок Керн молитовно склав руки.
— Я не хотів вас турбувати, — сказав патер.
— А я вже збирався йти звідси, — відповів Керн.
— Я вас бачив з ризниці. Ви тут уже дві години — певно, молилися за щось дуже важливе?
— Так, отче, — мовив Керн. Від несподіванки він трохи розгубився, але швидко опанував себе.
— Ви не тутешній? — патер поглянув на Кернову валізу.
— Ні, — відповів Керн, підводячи голову. Священик чомусь викликав у нього довіру. — Я емігрант і сьогодні вночі мушу перейти кордон. А тут у валізі маю деякі речі на продаж.
У нього лишилася ще пляшечка одеколону — і раптом сяйнула шалена думка продати її в церкві священикові. Це було неймовірно, але він уже звик до неймовірних речей.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.