Читати книгу - "Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Таке лучилося хлопцеві під час тамтих маневрів, бо не могла, як задумала, за нього помолитися, так зате сього року вона ходила на прощу до святого Івана. Ходила… Дала панотцям на чотирнадцять службів Божих. Сім службів за Михайла, а сім за Саву. Нехай їм на щастя вийдуть. Вона молилася з цілої душі за свої діти, понесла святому, що могла. Меду, полотна, рушників і свічок, а навіть і один гарний скорцик (килимок) в додатку.
Тепер ожидала своєї дитини за пару неділь. А по тому… по оцих двох місяцях відпустки мав відтак лише ще кілька місяців служити і потім уже навсе вертався додому. Зітхала й дивилася очима, що сміялися, кудись вперед себе в далечінь. Бог добрий дає всього діждатися… Але ж бо й молилася!.. Їй здавалося, що коли лише вступила в церковне подвір'я між високі старі мури, то опинилася тут коло самого Бога святого. А вже коли опинилася посеред церкви, запахи зілля та кадила так і тягнули до Бога.
І скільки побожних було тутки! Хорих, нещасних, калік і темних… і все клячіло, все цілувало святу землю, все молилося й приносило дари… Гуртом із ними молилася й вона… І Анна ходила з нею. Як смерть бліда увійшла до церкви. Не сказала ні словечка. Відтак кинулася на землю… та лежала майже з годину, молилася й била поклони, плакала, неначе мала назавсіди зі світом розпрощатися.
Тоді вона любувалася нею і думала: «Ади, яка побожна, як молиться», але потім усе вийшло наверх. Показалося, чому в неї було таке нечисте сумління. Всі дізналися. Ціле село знало…
* * *Анна мала стати матір'ю? Як? Що? Ніхто нічого не знав. Вона до нічого не хотіла признатися. Скільки й допитувано в неї, скільки намовлювано, грожено – все надармо. Мовчала, як камінь.
І вгадати було годі.
Вона ніколи з хлопцями не товаришувала, а на танці майже ніколи не заходила. Була тиха й працьовита, держалася від усіх здалеку, а нещастя спинилося біля неї… Се був недобрий з роду, що пхнув її в таку тяжку годину, але й вона не була добра. Так їй того треба було… І вона справді пірнула в тяжке горе. У панотця вимовлено їй служби, а додому не сміла показуватися. Там її до крові збито, коли не могла вже затаїти нещастя. А коли просилася, аби мати лишила її при собі, то викинули з хати. Навіть речей, що їх мала дома і яких відтак домагалася, не дали їй, а сперли її грубими словами.
І не доста на тім. Скільки разів здибали її брат або мати, скільки разів діставала від них поличника.
– Чи на оце я тебе вигодувала? – кричала стара на ціле горло, хоч би й серед дороги, а брат, бувший драгун, лише затискав зуби й мовчки бив у лице. – Оце маєш за гонор, що мені ти справила, – сичав, – за гонор!
Найгірше гнівало їх, що не хотіла признатися, хто мав бути батьком дитини. Бризкали найгрубішими словами в лице, підсували найбрудніші вчинки.
Ходила бліда, зі змарнілими щоками і з очима, як голодна собака, – як приповідала Домніка. А що трималася завсіди здалека від усіх, як убога дівчина, не зносилася ближче ні з дівчатами, ні з іншими ґаздинями, то не мала між жінками майже жодної для себе прихильної душі, що була б заступилася за неї в її горі.
Лише одна була їй прихильніша, як усі інші. Се була Докія. Вона прийняла її до себе за щастя і за здоров'я, за поману своєї доньки, що плакала за мамою майже не щодня, відколи опустила її хату і стала під розкази свекрухи й чоловіка, якого, щоправда, не дуже й любила… Докія, отже, забрала її до себе й обіцяла не покидати в тяжкій годині.
Василь запивався тепер, як і перше. Петро ходив на роботу, і його тижнями не було дома, а вона гарувала сама всім дома. До того ослабла ще більше від часу, як донька пішла від неї; і вона не могла завсіди удержати всього сама своїми руками в відповіднім ладі. Тому, з огляду на свою неміч, на доньку й з самого милосердя над нещастям молодої дівчини, мусив найтися і для неї кутичок у її хаті, і найшовся-таки.
Вона одна знала про тайну дівчини. Дівчина призналась їй, але благала майже на колінах, аби вона не зрадила її. Перед ніким, ніким. Михайло сам усе скаже. Прийде час, і він сам скаже. Так урадили…
– Як хочеш, доньцю, – відповіла жінка, – але чи се тобі на добре вийде?
– Добре, добре, – впевняла дівчина.
– Ну, може, й твоя правда! – сказала повна задуми і поваги Докія. – Що твоє має бути, того не візьме тобі ніхто, чи буде хто про се знати, чи ні. То вже правда. Ми з Івонікою задумували звінчати Михайла з Парасинкою; поля наші споювалися разом, неначеб земля сама бажала того, та й ади, що з того? Старий хотів, Марійка
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська», після закриття браузера.