Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Мабуть, інші можуть, а він не міг! І хоч де в чому поправляти себе можна, і він поправляв себе, але переробляти пізно. Є такі риси в характері, що їх коли переробиш, то втратиш упевненість у собі, станеш від цього тільки гірший, а не кращий.
Усе це було для нього зрозуміле і давно вирішене, тому він і не став пояснювати цього Бойкові, тим більше, що сам собі вважав: їздить сміливо, але акуратно, тому й живий-здоровий понині.
Розмова із Захаровим відбулася вже вночі, коли, повечерявши, на пропозицію Захарова пішли пройтися лісочком, де стояв КП.
Захаров узяв його під руку і сказав:
— Федоре Федоровичу, після сьогоднішнього подумав про тебе самого, що занадто ризикуєш, коли їздиш.
Серпілін усміхнувся, подумавши сам собі, що все-таки для командарма основний і постійний риск у тому, що він приймає рішення, від яких залежить успіх чи невдача всієї справи, а не в тому, що раптом сам ненароком заїде під кулі.
— Не ризикував і ризикувати не маю наміру, — сказав він уголос. — А взагалі риск на війні виключити неможливо. Тим більше в умовах переслідування противника.
— Неможливо, а хотілося б, — сказав Захаров. — Прошу тебе, зведи риск до мінімуму. Кажу так, бо відповідаю за тебе.
— Що означає — відповідаєш за мене? — неприязно спитав Серпілін.
— А оте й означає. Така вже моя посада! Чи, може, ти за мене відповідаєш? Адже не скажеш цього сам про себе. А я кажу, бо маю право, так воно й є. І по-братньому тебе попереджаю: або дружбі кінець, або від завтра, поки йде наступ і переслідування, без бронетранспортера не виїзди!
— Відстає він. З ним менше за день встигнеш.
— Досить і того, що встигаєш.
— Ти ж його не береш із собою?
— А я на нього не маю права, — сказав Захаров. — А тобі, командармові, за наказом дозволяється. А мені не дозволено! За буквою наказу ти його зобов’язаний з собою брати, а я не зобов’язаний.
— Гаразд. Не будемо про це, навіть безглуздо якось, — мовив Серпілін.
Йому стало ніяково від слів Захарова. Ніби й справді його життя може вважатися дорожчим за життя Захарова чи когось іншого. Ніби це може бути визначено наказом.
І хоч справді може бути визначено наказом, але думати так про себе самого не можна було.
Так з’явився цей бронетранспортер, що тепер нарешті подолав підйом і виїхав на пагорб.
Серпілін зачекав, поки Синцов добіг до віліса, невдоволено озирнувся на бронетранспортер і поїхав далі.
Уздовж дороги Могильов — Мінськ, до якої вони за кілька хвилин доїхали, ліс було вирубано кроків на сто в кожний бік. Причина ясна: партизани! Як німці не старалися тут, у Білорусії, примусити людей жити так, як потрібно було їм, німцям, а виходило навпаки — білоруси змушували німців, незважаючи на всю їхню силу, жити тут, у Білорусії, не так, як вони хотіли, і не так, як звикли. І ця схожа на просіку дорога була одним із слідів нещадної трирічної суперечки.
Серпілін наказав зупинитися. За хвилину поруч зупинився віліс командира сто одинадцятої Артем’єва.
— Пробачте, товаришу командуючий! Чекав, як наказано, а потім бачу, вас немає, з’їздив до другого путівця, на роздоріжжя — і спізнишся.
— Не ти спізнився, а я спізнився, — сказав Серпілін, кивнувши на бронетранспортера. — Оця дурепа затримала!
— Може, до нас у штаб? Ми тут близько, — запропонував Артем’єв.
— Часу обмаль. Тут поговоримо.
Серпілін озирнувся й побачив збиту з молодих берізок альтанку, під нею стіл з березових обаполів і три березові лавки.
— Видно, в них тут зупинка транспорту була, — сказав він з тим почуттям досади, яке охоплювало всіх у армії, від малого до старого, хто бачив різні німецькі витівки з березою.
Артем’єв доповів, що, ставши за рухомою групою, перекрив двома стрілецькими та двома артилерійськими полками обоє шосе — і Мінське, й Бобруйське; основні сили розвернув лицем на схід, до Могильова, а два батальйони — лицем на захід на той випадок, коли німці спробують деблокувати свої оточені в Могильові війська.
Артилерію, якщо буде потрібно, можна всю повернути і на схід, і на захід, залежно від обстановки…
— Усе правильно, — схвалив Серпілін. — Перестрахуватися треба! Правда, авіатори з. ранку повідомляють, що ніяких ознак руху німців до Могильова немає. Але місця тут лісові, сховатися від авіації є де. До речі, — спитав раптом Серпілін, — як у вас із позначенням переднього краю? Ракети, дими й таке інше? Щоб свої штурмовики вас тут не стукнули, як учора в Нестеренка.
Усупереч заведеному порядку, позначати для авіації сигналами з землі лише той рубіж, на якому основні частини, в дивізії у Нестеренка раптом почали давати ракети з другого ешелону. І медсанбат себе позначив, і якась госпрота себе позначила — всім раптом захотілося показати, де вони є. Як наслідок — заплутали шестірку штурмовиків, які, вважаючи за сигналами, що летять уже над німцями, рубонули по своїх. Довелося повторити як найсуворіший наказ по армії: щоб показували авіації своє місцезнаходження лише ті, хто йде попереду!
Артем’єв відповів, що наказ одержано, і доповів, як його виконують.
Серпілін спитав про наказ не тому, що мав сумнів, чи одержано його, а просто скористався своїм перебуванням у військах, щоб іще раз перевірити, як зрозуміли накази.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.