Читати книгу - "Чужинець на чужій землі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Припини, Майку!
Він зупинився, піднявся, проте хихотіння та сльози не припинялись. До них поспішив черговий.
— Леді, вам потрібна допомога?
— Ні. Так, потрібна. Можете викликати для нас таксі? Наземне, повітряне — без різниці: мені потрібно забрати його звідси. Він не дуже гарно почувається.
— Швидку? Схоже, що у нього напад.
— Нічого! — за кілька хвилин вона відвела Майка до повітряного таксі з пілотом. Джилл назвала адресу, а потім наполегливо повторила: — Майку, ти маєш мене послухати. Припини.
Він наче трохи заспокоївся, але продовжував стиха хихотіти, сміятися в голос, знову хихотіти, поки вона витирала йому очі, і це тривало впродовж кількох хвилин, які знадобилися, щоб дістатися до їхньої квартири. Джилл завела його додому, роздягла і вклала у ліжко.
— Добре, любий. Впадай у транс, якщо тобі це потрібно.
— Зі мною все добре. Нарешті зі мною все добре.
— Сподіваюся, — вона зітхнула. — Ти так мене налякав, Майку.
— Вибач, Маленький Братику. Я знаю. Я теж злякався, коли вперше почув сміх.
— Майку, що сталося?
— Джилл... Я ґрокнув людей!
— Що?
(— ????)
(— Я говорю правильно, Маленький Братику. Я ґрокаю.)
— Я тепер ґрокаю людей, Джилл... Маленький Братику... Люба... Маленьке чортеня зі стрункими ніжками та прекрасно непристойним, хтивим, розпутним, безсоромним лібідо... Неймовірними грудьми та задирливим задком... З м'яким голосом та ніжними руками. Моя люба крихітко.
— Майкле!
— О, я знав усі ці слова; я просто не знав, коли чи як їх говорити... І чому ти хотіла почути їх від мене. Я люблю тебе, люба, — я тепер ґрокнув і «любов».
— Ти завжди це знав. Я знала. І я люблю тебе... Ти улеслива мавпа. Мій любий.
— «Мавпа», так. Йди сюди, мавпеня, поклади мені голову на плече і розкажи жарт.
— Просто розказати жарт?
— І нічого більше, — крім того, щоб просто притиснутися до мене. Розкажи мені жарт, який я ніколи не чув, щоб перевірити, чи засміюся я в правильному місці. Я засміюся, впевнений, — і зможу пояснити, чому це смішно. Джилл, я ґрокнув людей!
— Але як, любий? Можеш мені сказати? Для цього потрібна марсіанська? Чи телепатія?
— Ні — у тому-то й річ. Я ґрокаю людей. Я є людина... Тож зараз я можу сказати це людською мовою. Я зрозумів, чому люди сміються. Вони сміються, тому що їм надто боляче... Тому що це єдине, що здатне втамувати біль.
Джилл виглядала спантеличеною.
— Можливо, я одна з тих, кого не можна назвати людиною. Я не розумію.
— Ох, але ти і є — люди, маленька мавпочко. Ти ґрокаєш це так автоматично, що тобі не потрібно про це думати. А я — ні. Я був схожий на цуценя, якого відділили від інших собак, яке не могло бути схожим на своїх господарів — і ніколи не вчилося тому, щоб бути собакою. Тож мені потрібно було вчитися. Мене вчив брат Махмуд, Джубал, безліч інших людей.. А ти вчила мене більше від них усіх. Сьогодні я отримав диплом — я сміюся. Що за нещасна маленька мавпа.
— Котра з них? Я думала, що та, велика була просто злою... І та, якій я дала арахіс, виявилася такою ж. У цьому точно не було нічого смішного.
— Джилл, Джилл, люба! У тобі вже надто багато марсіанського. Звичайно, це було не смішно; це було трагічно. Саме тому я й сміявся. Я дивився на ув'язнену мавпу — і несподівано побачив усе те зло і жорстокість, які нічим не можна пояснити, про які я чув і читав тоді, коли був із власним народом. І раптом мені стало так боляче, що я відчув, що сміюся!
— Але Майку, любий, сміх — це щось, що ти робиш, коли відбувається щось приємне... А не жахливе.
— Хіба? Згадай Лас-Вегас. Коли всі ви, гарненькі дівчата, зійшли на сцену — хіба люди сміялися?
— Ну... Ні.
— Ви були найприємнішою частиною вистави. Тепер я ґрокаю, що, якби вони засміялися, вам було б боляче. Ні, але вони сміялися, коли комік послизнувся та впав. Чи зробив щось іще, що не є чеснотою.
— Проте з цього сміються не всі люди.
— Хіба? Можливо, я не ґрокаю ще всієї повноти. Але знайди мені щось, що справді змушує тебе сміятися, люба... Жарт чи будь-що інше — щось таке, від чого ти по-справжньому смієшся, а не просто посміхаєшся. Тоді я побачу, чи немає в цьому десь неправильності — і чи будеш ти сміятися, якщо неправильності там не буде.
Він замислився.
— Я ґрокнув, що, коли мавпи навчаться сміятися, вони стануть людьми.
— Можливо.
Сповнена сумнівів, Джилл наполегливо почала шукати у пам'яті жарти, які здалися їй надзвичайно смішними, — ті, що змушували її сміятися. Випадковості, які вона бачила чи чула, — і які робили її безпорадною від сміху:
«...її повний бридж клуб»... «Чи потрібно мені вклонитися?»... «Ні, ти ідіот, натомість»... «Китайські предмети»... «...зламала ногу»... «Втягнула мене у халепу!»... «...але це зіпсувало мені поїздку»... «...і її мачуха знепритомніла». «Зупинити тебе? Навіщо? Ставлю три до одного, що ти це зможеш!»... «...щось сталося із старим»... «...і ти теж, ти, незграбний буйвол!»...
Вона розповідала Майку «смішні» історії, вказуючи йому на те, що це — просто несправжні вигадки, і намагалася згадати реальні інциденти. Професійні жарти? Всі вони підтверджували думки Майка, навіть такі дріб'язкові, як тріснуті склянки. А коли вони дійшли до знань інтерна в професійних жартах, — то виявилося, що інтернів та студентів-медиків слід тримати в клітках. Що ще? Випадок, коли Ельза Мей загубила монограмні трусики? Для Ельзи Мей це було не смішно. Чи...
Вона похмуро сказала:
— Очевидно, падіння на підлогу — це вершина мого почуття гумору. Я не найкращий приклад людської раси, Майку.
— О, неправда!
— Що?
— Я думав, мені говорили, що «смішні» речі — це добре. Але це неправда. Особливо коли це не смішно для того, з ким щось трапилося. Як-от з тим шерифом без штанів. Чеснота полягає в самому сміху. Я ґрокаю, що це хоробрість. І співчуття. Щось, що є противагою болю, сорому та поразці.
— Але, Майку, сміятися з людей — це погано; це не чеснота.
— Ні. Проте я сміявся не над
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чужинець на чужій землі», після закриття браузера.