Читати книгу - "Українець і Москвин: дві протилежності"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Всесоюзна» негайно наказала своїй Київській філії закрити історичний відділ зі всіма його підвідділами, закрити відділ української мови, спалити всі наукові (термінологічні) словники, що їх видала чи приготувала до друку УАН, знищити всі інші наукові українські рукописи; коротко — випекти розпеченим залізом (і кров’ю) всі сліди «мазєпінскава сєпаратізма». Тоді москвини вивезли з УАН кілька вагонів рукописів, картотек наших словників та інших наукових матеріялів і, мабуть, те все спалили. Обернули нашу Академію на звичайну канцелярію для виконання складеного в Москві плану московщення України. Всі вищі школи в Україні відібрали від міністра освіти України, а підпорядкували безпосередньо міністрові освіти в Москві, який, ясна річ, наказав українським університетам викладати на «общєпанятнам» та оголосив не обов’язковим викладати і знати (для студентів і професорів) українську мову, літературу й історію, але обов’язковим знати московську мову, літературу й історію.
Яке ж завдання поклали москвини на т. зв. Академію Наук України і чому лишили українську мову в середніх та нижчих школах, не повернули до московської?
Перше пробували це зробити, але на кривавім досвіді скоро переконалися, що інструкція Єкатєріни II була мудра: треба помалу, непомітно московщити. Вони знали, що московська школа, московська мова і література змосковщили 99% української інтелігенції і міщанства, але селянство лишилося незмосковщиним. Вони думали, що якби дурний царат побудував московські школи по селах і зробив обов’язковим посилати до них дітей, то і українське селянство було б змосковщилося також, і тепер був би один 200–мільйоновий «русскій» народ. Але тепер, коли український нарід уже збудився національно, закладати школи з московською мовою навчання вже запізно, бо вони розпекли до гарячого ненависть українців до москвинів. Висновок — треба дозволити навчати в школах українською мовою (поки що), але подбати, щоб ті школи не були українськими, а щоб були московськими, с. т. щоб плюгавили ВСЕ українське і глоріфікували ВСЕ (включно з царями і царською літературою) московське українською мовою, отже, щоб виховували патріотів «єдінай нєдєлімай Расіі».
Десятки тисяч таких шкіл відкрили москвини по селах, містечках і містах України. Московські еміґранти–монархісти, запеклі визнавці «нє било, нєт і бить нє может нікакой украінскай мови» пишуть у своїй пресі цілком ясно: «бальшевікі дєлают рускіє национальниє дєла». Істинно так!
А в міжчасі т. зв. Академія Наук України мусить подбати, щоб українська мова (а з нею і література) вмерли повільною, непомітною смертю; мусить подбати, щоб самі українці побачили, що, властиво, українська мова цілком непотрібна, бо є забідна, щоб нею можна висловити вищі абстрактні, наукові та технічні тямки; фактично є лише говіркою ПРОСТОНАРОДДЯ. Натомість московська мова багата, та й відмінності між обами мовами дуже малі.
За це і дбають «наші» «академіки» мусульбаси, фінкелі, Ізраїлі, попови, пєтрови, Іванови, кириченки, тичини, сосюри вже 30 років. Щоб тримати український правопис у хаотичному стані, навмисно не зреформували його раз на все, але періодично кілька разів «перереформовують і перереформовують» донині. Із українських словників викидають щораз більше «застарілих архаїзмів», а на їх місце вводять московські слова і правопис (про це далі). Українську історію вичищують від «буржуазних перекручувань» (але перевидали БЕЗ ЗМІН праці своїх царських істориків). Ані одної повної збірки будь–якого українського класика не видали. (Усіх своїх перевидали повністю). Українською мовою видають маленькі книжечки, а щоб не впадало в очі, то видають і грубі книжки — переклади на українську… московських класиків. Повного, хоч би й спотвореного, змосковщеного словника української мови донині (за 40 років) не видали. І т. д., і т. п.
Але ще багато жило національно свідомих українців, які поза школою могли виховувати українських патріотів. В першу чергу це учителі середніх та нижчих шкіл. І в одному лише 1934 році москвини розстріляли понад 4000 українських учителів — «пєтлюравцєв» (А. Хвиля. «Ізвєстія» 17.І.1935). А скільки тисяч винищили за весь час — один Бог знає. В 1937 році в Україні буквально В КОЖНІЙ українській родині хтось із ближчої чи дальшої рідні був знищений москвинами. Чимало української інтелігенції (і неінтеліґенції) тікало від цього московського НАЦІОНАЛЬНОГО терору до Московщини. Там вони врятувалися від фізичного знищення, але не врятувалися від національного, або їхні діти московщилися. Чимало не захотіло це робити і покінчили життя самогубством, як, напр., академік Г. Голоскевич, проф. Д. Щербаківський, М. Міхновський та інші.
Та не вважаючи на московський національний терор, українська молодь масово посунула до шкіл і з українським молодечим завзяттям взялася до науки, ухиляючись всіми правдами і неправдами від московщення. Серед них було багато дітей розкуркулених селян, які з фальшованими документами дісталися до шкіл. Це була смілива, рішуча молодь, свідомо ворожа всьому московському. Під її вплив попадала й інша українська молодь. І москвини щороку викидали зі шкіл тисячі цієї молоді. В 1934 році 85% секретарів комсомолу в Україні скинено, а вони ж були вибраними, ніби найнадійнішими для москвинів. У 1933–38 рр. викинено з комсомолу в Україні понад 25000 членів.
Щоб остаточно припинити доступ українським дітям до вищих та середніх шкіл, москвини встановлюють у 1935 році навмисно дуже високу оплату за навчання, яку з трудом може заплатити добре плачений урядовець. Дітям українського колгоспника чи робітника призначила Москва долю чорнороба, а часто вони не могли скінчити і нижчої освіти через брак одягу чи навіть брак школи.
Усе ж по містах жило чимало українців–урядовців, які всіма силами старалися дати своїм дітям бодай середню освіту. Москвини знайшли спосіб їх не допустити до вищих шкіл. Тисячі української молоді, по скінченні середньої школи заганяють москвини до колгоспів доїти корови та чистити гній чи чорноробами до фабрик або копалень. Скільки тисяч такої молоді загинуло і гине по всяких казахстанах, може, колись довідаємось. А в цей самий час москвини відкрили в Московщині люксусові школи для дітей своєї еліти, точно копіюючи царські дворянські «пажескіє корпуси». Ясна річ, ті діти вчаться (мають там повне утримання) на державний кошт.
«В 30–их роках у високих школах в Україні вчилося студентів на кожні 10000 населення: жидів — 56, москвинів — 29, українців — 7» (С. Сірополко. «Освіта а Україні»).
Москвини використали більш як на 100% турецьку ідею яничар. Всі українські діти засуджених, виселених чи розстріляних батьків забирають до Московщини і там в своїх сиротинцях виховують їх на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Українець і Москвин: дві протилежності», після закриття браузера.