Читати книгу - "Мир хатам, війна палацам"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Як то? — спитав Флегонт і обережно звільнив свої руки з Ліїних рук.
— В наш вік, — промовила Лія повчально, кінець кінцем, вона була вже партійка, а він — юнак, вона — студентка, а він — тільки гімназист, — в вік імперіалізму, коли буржуазія в усіх країнах експлуатує трудящих, і скинути гніт капіталізму трудящі спроможні лише об'єднавши свої сили, — боротьба за національні ідеали уводить пролетарів геть від боротьби за соціальне визволення, зриває міжнародну солідарність трудящих і навіть стає контрреволюційною, бо єднає трудящих з своєю власною буржуазією.
Лія проказала цю тираду до кінця і раптом зніяковіла — тепер вже вона, а не Флегонт: Флегонт дивився здивовано, навіть неприязно. А зніяковіла Лія тому, що раптом відчула: нехай і правду вона говорить, але слова її звучать якось книжно, абстрактно, неначе… резолюція…
— Отже, — понуро перепитав Флегонт, — виходить, що національним визволенням треба… знехтувати?
— Т–так! — відказала Лія. Але відчула, що сказати це примусила себе. — В ім'я Інтернаціоналу…
— Тобто, на Україні нехай і далі… не буде українських шкіл і нашу мову не дозволятимуть, як і за царя…
— Фі! Навіщо така крайність! — щиро обурилась Лія. — Ви вульгаризуєте, Босняцький!
— Так виходить! — озвався Флегонт понуро. — Виходить, що ті нації, котрі досі і при капіталізмі були собі вільні й державні — панівні нації, — так вільними і залишаються, а ті, котрі вільними не були — пригноблені, — повинні зректися свого визволення?
Він раптом ухопив кашкет і натяг його, готовий іти.
Лія вхопила його за руку:
— Босняцький! Стривайте! Куди ж ви?
— Ви самі запитали, — висмикнув Флегонт руку, — що я люблю найбільше, і я відповів! Сказав про… любов! Вам першій у своєму житті! — В голосі його забриніли сльози. — А тепер виходить, що любити — це контрреволюція! — Він раптом майже закричав: — І скажіть, коли ви така розумна: як же любити весь світ, всі нації, а не любити свою? Брехня ваша любов!
— Постривайте, Босняцький! — з мукою простогнала Лія. — Вона видерла кашкет з його рук. — Сядьте!
Флегонт сів — з викликом, демонстративно. Дивно, чому ця дівчина так вподобалась йому тоді, коли вони поруч билися навкулачки з монархістами? А тепер… Цікаво, що скаже Марина, коли він розповість їй про цю розмову?
Лія затулила обличчя руками і хвилинку посиділа мовчки. Справді, щось тут було не так! А що?
— Не сердьтесь, Босняцький, — промовила вона тихо, — щось, справді, не так… Наприклад, про мову…
Вона глянула на Флегонта і винувато посміхнулась…
І це була така посмішка, що Флегонт знову Лії не впізнав. Це не була та дівчина, що на Хрещатику так схвилювала його. І не та — в кімоно, — коли він тільки прийшов. Навіть не та, яка щойно зробилась йому така неприємна. Це була знову інша дівчина — знічена, з розгубленою посмішкою, безпорадна. Доброму серцеві Флегонта стало шкода її.
І він заговорив — замирливо, але схвильовано, лагідно, але пристрасно — щоб виповісти своє, але й переконати її.
— А хоч би й українська мова! У нас, на Печерську, ви мало й почуєте іншу. Мати моя по–російському майже не вміє. Батько, — він гірко посміхнувся, — по–українському говорив, звичайно, тільки вдома: на службі ж не можна! І знаєте, коли ідеш містом і раптом почуєш: хтось теж говорить твоєю рідною мовою!.. Ат! Вам, росіянам, не зрозуміти цього!
— Я розумію це, Босняцький! Я ж — єврейка!..
Лія відгукнулась вже від вікна: поки Флегонт говорив, вона відслонила штору і дивилась на вулицю, вбираючи жадібно вільготне нічне повітря.
— А росіянам це почуття невідоме: їх мова ніколи і ніким не була заборонена! І тому нашу образливість за мову вони вважають шовінізмом! Аж дивно, що навіть російська інтелігенція не хоче розуміти нашої образи за кривдження мови!
— Справжня інтелігенція розуміє це, — заперечила Лія. — Не розуміє обиватель. А не хоче розуміти — реакціонер.
Свіже, чисте повітря, навіяне з Дніпра, широко роздимало груди. Дихалось глибоко і вільно. За вікном вулиця вже була майже пустинна в обидва кінці. Лише рідкі перехожі поспішали додому. В булочній навпроти з гуркотом спустили штору. В аптеці на розі світилось, як і завжди. Під каштаном, через вулицю, безногий жебрак Шпулька бренькав на своєму банджо. Від Золотих воріт по Володимирській вниз віддалялась якась постать в крислатому капелюсі та чорній крилатці, поважно постукуючи палицею об вищерблені цеглини тротуару.
То відходив Винниченко. Він уже домовився з Шпулькою: вранці Поля принесе тисячу — можна спокійно їхати в Петроград міжнародним вагоном, спинятись в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Мир хатам, війна палацам», після закриття браузера.