Читати книгу - "Чужинець на чужій землі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Проблеми, любий?
— Джилл, я не ґрокаю, — він змахнув рукою на книги.
(— Зачекай, Майкле. Зачекай на повноту.)
— Не думаю, що це очікування коли-небудь заповниться. О, я знаю, що це неправильно; насправді я не людина, я марсіанин — марсіанин у тілі неправильної форми.
— Ти більше, ніж чоловік, любий, — і я люблю форму твого тіла.
— О, ти ґрокаєш, про що я говорю. Я не ґрокаю людей. Я не розумію цієї численності релігій. Зараз серед мого народу...
— Твого народу, Майку?
— Вибач. Я мав сказати — серед марсіан, — існує лише одна релігія; і це не віра. Це визначеність. Ти ґрокаєш. «Ти є Бог».
— Так, — погодилася вона. — Я ґрокаю... марсіанською. Але ти знаєш, дорогий мій, що того ж не можна сказати англійською. Чи будь-якою іншою людською мовою. Я не знаю чому.
— Гм... На Марсі, коли нам потрібно було про щось дізнався, — про що завгодно, — ми могли запитати в Старійшин, і їх відповіді завжди були правильні. Джилл, можливо таке, що у людей немає Старійшин? Немає душ, — ось що я маю на увазі? Коли ми від'єднуємося від тіла — ми помираємо? Ми помираємо повністю і нічого не залишається? Чи живемо ми в незнанні тому, що це не має значення? Тому, що ми йдемо без вороття через проміжок часу, такий короткий, що його вистачило б марсіанину хіба що на одну тривалу замисленість? Скажи мені, Джилл. Ти ж людина.
Вона всміхнулася з тверезою безтурботністю.
— Ти сам маєш сказати мені. Ти вчив мене знати вічність, — і ти ніколи не зможеш забрати у мене цього знання. Ти не можеш померти, Майку; ти можеш лише відділитися від тіла, — вона вказала на себе обома руками. — Це тіло, через яке ти навчив мене бачити своїми очима... І яке так сильно любиш, — колись помре. Але я не помру... Я те, ким я є! Ти є Бог, і я є Бог, і ми є Бог, — навічно. Не впевнена, де я буду — і чи пам'ятатиму, що колись була Джилл Бордмен, яка була щаслива, поспішаючи підставляти судно, і так само щаслива, коли з погордою проходжувалася в чому мати народила під яскравим світлом. Я любила це тіло...
Незвичним для нього нетерплячим жестом Майк відкинув її одяг.
— Дякую, любий, — тихо промовила вона, не зрушивши з того місця, де сиділа. — Це було гарне тіло для мене, і для тебе, для обох нас, які його вчили. Та я не думаю, що сумуватиму, коли його покину. Сподіваюся, що ти з'їси мене, коли я відділюся від тіла.
— О, добре — я з'їм тебе, якщо тільки не відділюся від тіла першим.
— Не думаю, що так станеться. Ти значно краще контролюєш своє тіло, тому, ймовірно, зможеш прожити щонайменше кілька століть. Якщо тільки не вирішиш відділитися від тіла раніше.
— Я можу. Але не зараз, Джилл, я весь час намагався. У скількох церквах ти була?
— В усіх, що є в Сан-Франциско, — гадаю, за винятком невеликих і таємних, тих, які не дають своїх адрес. Я не можу згадати, скільки разів ми були на службах шукачів.
— Це лише для того, щоб втішити Пат, — я б ніколи не пішов знову, якби ти не була впевнена, що їй потрібно знати, що ми не здалися.
— Їй це потрібно. І ми не можемо про це брехати — ти не знаєш як, а я не можу, принаймні не з Патті. Як і жодним іншим братом.
— Насправді, — визнав він, — фостеріти дійсно мають краплину істини. Перекрученої, звісно ж. Вони незграбні, вони йдуть наосліп, як я на ярмарку. І вони ніколи не виправлять своїх помилок, тому що ця річ... — він змусив книгу Патті піднятися в повітря, — значною мірою є лайном!
— Так. Але Патті не бачить цих тонкощів. Вона захищена власною невинністю. Вона є Бог — і поводиться відповідно... Тільки ось не знає, хто вона.
— Так, — погодився він. — Це наша Патті. Вона вірить цьому, лише коли я кажу їй... Наголошуючи на цьому. Але, Джилл, є тільки три речі, на які варто звернути увагу. Наука, але мене навчили більшій кількості правил, згідно з якими влаштований фізичний всесвіт, ще коли я був у гнізді, більшій, ніж відомі нині усім людським науковцям. Такій кількості, що я не можу навіть заговорити про них. Навіть про елементарні речі на зразок левітації. Я не принижуватиму людських науковців: те, що вони роблять, і те, як вони працюють, — саме так, як і має бути; я повністю це ґрокаю. Але те, що вони відстоюють, — не те, що шукаю я: ти не ґрокнеш пустелю, полічивши піщинки. Потім, філософія: мається на увазі, що вона стосується всього. Правда? Будь-який філософ, який коли-небудь з'являвся, мав тільки те, з чим прийшов — за винятком тих, хто самі себе ж обманювали, хто доводив свої припущення своїми ж висновками, і так по колу. Як ось Кант. Як і безліч його послідовників. Тож якщо десь і є відповідь, вона має бути тут, — він вказав на купу релігійних книг. — От тільки її немає. Частинки й шматочки, які ґрокають правду, — але ніколи не є зразком. Якщо є зразок — кожного разу безпомилковий, — вони просять тебе сприйняти все інше на віру. Віра! Що за брудне англосаксонське двоскладове слово... Джилл, як так сталося, що ти не згадувала про нього, коли вчила мене слів, які не можна використовувати у пристойному товаристві?
Вона посміхнулася:
— Майку, ти щойно пожартував.
— Я не мав на увазі жарт... І я не думаю, що це смішно. Джилл, я погано вплинув навіть на тебе — раніше ти сміялася. Ти часто сміялася, аж доки не почала хвилюватися за мене. А я так і не навчився сміятися; зате ти, натомість, розучилася. Замість того щоб я став людиною — ти стаєш марсіанином.
— Я щаслива, любий. Ти, напевно, просто не помічав мого сміху, коли я сміялася.
— Якби ти засміялася
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чужинець на чужій землі», після закриття браузера.