Читати книгу - "Коли курява спаде"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Він по-старому заговорив зі мною очима, не розтуляючи вуст.
— Оце так панич повернувся?
— А що ж робити? Так і повернувся.
Я спочатку хотів сказати, що всі ті люди, мов велика вода, понесли мене вдалечінь, а потім зникли з розлогої долини. Однак я цього не сказав. Тому що не міг висловити підтекст, не міг висловити те, що дійсно хотів сказати. Адже «велика вода» — це метафора, а яке значення має метафора? Метафора — це лише метафора, вона сама по собі не може бути важливою.
— Невже ти не знаєш, яке диво сталося насправді?
— Ти заговорив.
— Дурний ти, паничу.
— Іноді буваю.
— Через тебе диво змило водою.
— Вони дійсно подібні до повені.
— Ти відчув силу?
— Велику силу, яку неможливо стримати.
— Тому що вона не мала напрямку.
— Напрямку?
— Ти ж не вказав їм напрямок.
— Коли мої ноги не на землі, у мене в голові починає крутитися.
— Ти ж сидів на висоті, а вони спираються на вказівки того, хто високо.
Я подумав, що потроху починаю розуміти:
— Що я втратив?
— Ти дійсно не хочеш бути туси?
— Дай мені подумати, я хочу чи не хочу бути туси.
— Я кажу про туси Мерці.
Отак другий панич родини Мерці стояв під палаючим сонцем і думав, думав, а в замку так і не було жодного руху. Нарешті я голосно вигукнув до замку:
— Хочу!
Вангбо Єшей підвівся, розтулив вуста й сказав:
— …Ди-во… не… мо-же… ста-ти-ся… дві-чі…
Тепер я зрозумів: варто було мені махнути рукою тоді, як велика вода змила б усі перешкоди на шляху до того, щоб я став туси. Навіть і цей замок, якби він виявився перешкодою. Однак я, дурень, не вказав їм напрямку і тільки даром розтратив на широкому ячмінному полі величезну енергію — її остання хвиля розбилась об чагарі азалій перед горою.
Я, човгаючи ногами, повернувся до своєї кімнати. Ніхто так і не вийшов мені назустріч. Навіть моя дружина не з'явилась. Я повалився на ліжко й почув, як упав на підлогу один чобіт, потім — другий, причому з таким звуком, який сягнув аж глибини вух і серця. Я спитав себе: «Диво — то велика вода?» А потім повільно заснув, сповнений плескоту великої води в вухах.
Коли я прокинувся, перед очима вже було світло присмеркових ліхтарів.
— Де я? — спитав я.
— Мабуть, ніхто не знає, де ти, — був голос Тхарни.
— Хто я?
— Ти — дурень, причому справжній, — це вже був голос матері.
Обидві жінки чатували біля мого ліжка — опустивши голови й не бажаючи прямо подивитися на мене. Я теж не наважувався подивитись їм в очі. У моєму серці зринула безмежна зажура.
Прояснила мої питання Тхарна.
— Тепер ти зрозумів, де ти? — спитала вона.
— Вдома, — відповів я.
— Зрозумів, хто ти?
— Я — дурень, дурень родини Мерці.
Коли я це сказав, по моєму обличчю покотилися сльози.
Вони падали дуже швидко і я чув їхнє капотіння, а також чув голос, який вирізняв як свій:
— Коли все стається повільно — я розумію, повільно, але події змінювалися дуже швидко.
— Повертайтесь удвох на кордон, — сказала мати. — Мабуть, там ваше місце.
Ще вона сказала, що після того, як «нинішнього» туси не стане, їй також доведеться тікати до сина. Мати знала, що на мене чекає безсонна ніч, тому перш ніж піти, вона замість мене долила олії в каганець. Моя дружина заплакала. Я чув жіночий плач не вперше, але ще ніколи мені не було так важко його чути. Тієї ночі час ішов дуже повільно. Це вперше я так ясно усвідомлював
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли курява спаде», після закриття браузера.