Читати книгу - "Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Пане отамане, — доповів він, — там того уже розстріляли. Микита залишився закопувати. Накажете і цього відвести?
Полтавець здригнувся і насторожився. Ще двоє козаків стали позаду нього з наладованими рушницями.
— Ходімо, — кинув один із них.
І раптом юнак, хоч і мав зв’язані руки, «несамовито побіг».
— Стій! Стій! — закричали гайдамаки і зірвалися за втікачем.
У таборі захвилювалися. Дванадцять козаків із рушницями побігли слідом. А напівголий полтавець «біг і біг за життям». У лісі лунали крики і постріли.
Тим часом привели москаля. Знову почався допит із погрозами. А за чверть години з лісу почали вертатися козаки.
— Зловили. Ведуть сюди.
Полтавця привели побитого та скривавленого. «Перед собою він бачив тепер тільки смерть». Але хлопець страшенно хотів жити, тож і наважився.
— Товариші, братці! Не мучте, — заскиглив він. — Даруйте життя… Я все розкажу. Тільки не бийте. Нас послав начальник Харківського воєнного округу товаріщ Дуднік із метою вивчити сили повстанців Холодного Яру.
Москаль гіпнотизуючим поглядом дивився на «зрадника».
— Што ти ґаваріш, сумасшедший?! Што ти дєлаєш, бєзумний? — сичав він, а тоді, повернувшись до Водяного, мовив із кривою посмішкою: — Таваріщ, развє ви нє відітє, што он сумасшедший? Ги-ги-ги… Єй-богу, он сумасшедший…
Дискутувати з патентованим ворогом ніхто бажання не мав, тож балачку швидко припинили.
Полтавцю за щире зізнання розв’язали руки і дозволили одягнутися. Оголосили, що чужинця розстріляють, а українцеві подарують життя. Та кожному було зрозуміло, що з лісу він не може вийти… Тож обох розвідників застрелили під час перебазування табору. Але полтавцю зробили послугу… Він не пережив страху останніх хвилин життя — його вбили несподівано. Сталося це в лісі над Великоднім озером.[879]
У березні 1921 року в Холодному Яру відбувся з’їзд. На нього прибуло близько тридцяти делегатів — отаманів, старшин і козаків, а саме: Микола Бондарук, Яків Водяний, Іван Деркач, один із братів Чучупаків, Чорний Ворон, Пилип Хмара, Макар Сіденко, Нестор Гришко, Максим Терещенко, старшина Хвиля та інші.[880]
Розгорнувши шовковий національний прапор, на якому поруч із гербом УНР було вишито гасло «Хай живе вільна самостійна Україна!», відкрили з’їзд. «З короткою урочистою промовою виступив отаман Водяний, — розповідав сексот. — Проспівали гімн «Ще не вмерла Україна». Потім знову виступив Водяний, особливу увагу зосередивши на політиці Москви стосовно України… Говорив, що слід згуртуватися і з приходом весни підняти масове повстання проти тих, хто йде за інтереси Москви, хто прагне закабалити український народ. Після нього виступив Бондарук Микола як представник петлюрівського штабу, оголосивши свої повноваження й документи. Наголосив, що йому доручено не підіймати масового повстання, а згрупувати людей і розпочати найжорстокіший масовий терор проти комуністів. Водяний зіскочив і закричав: «Панове, шпигун!» і, вихопивши револьвер, почав викликати Бондарука на ґерць… Всі делегати вихопили револьвери і не знали, що робити: чи стріляти у Водяного, чи у Бондарука — представника Петлюри, на котрого так багато надій покладали. З трудом вдалося заспокоїти Водяного, котрий, одначе, на з’їзді не побажав залишатися і поїхав, кинувши: «Попереджаю вас, панове, що це не є представник від нашого уряду, а є шпигун від уряду Москви, який доведе і вас, отаманів, і вірне вам українське козацтво до повної загибелі». Декому він закинув у серце сумнів… Але пережита в небезпеках зима і тепле майбутнє знову повернули туманні надії й довіру до Бондарука як представника УНР».[881]
1921 року Яків Водяний керував одним із гайдамацьких загонів у районі Холодного Яру і співпрацював з отаманами Ларіоном Загороднім, Юхимом Ільченком, Пилипом Хмарою, Кириченком, Миколою Кібцем-Бондаренком та іншими. Це підтверджують більшовицькі документи: «2 апреля со стороны Черкасского уезда прибыла в Холодный Яр банда Водяного, Кириченко и Кибця, передвинувшиеся якобы с полтавской стороны… Численность этих банд до 700 человек, в том числе около 200 кавалеристов… По агентурным сведениям, появившихся в Чигиринском уезде банд насчитывается до 2000 человек, из них большая половина кавалеристов: банды эти разделились на большие 4 группы… командуют большими группами Хмара, Ильченко, Водяный, Кибец, Кириченко и Загородний. При налете на Медведовку бандитами командовали одетые в матросскую одежду именовавшие себя Водяным и Загородним».[882]
Зиму 1921–1922 років Яків провів під Києвом у дачному селищі Клавдієве. У травні виїхав до Проскурова, а звідси до Сатанова, що на березі Збруча.
Була неділя, ярмарковий день. Походивши по березі річки, вивчив місцевість, а вночі перейшов кордон. Передрімав у лісничівці, а рано вирушив на Хоростків, де теж був ярмарок. Продавши щось з речей, непомічений поліцією, Яків пройшов на станцію, купив квиток і вирушив до Львова. Діставши у віце-консула необхідні документи як громадянин Австралії, вирушив до Копичинець, де зустрівся зі своїм старим товаришем — Іваном Заваликутом, помічником повітового комісара за часів Директорії. Він йому допоміг здобути роботу в кооперативі «Збруч» у Гусятині. Працював тут понад рік, аж доки польський староста категорично зажадав, щоб Водяний виїхав з міста… 1924 року Яків влаштувався керівником кооперативу «Своя сила» у Хоросткові, але і звідси його витурили — тепер вже хоростківський староста.
Так, у травні 1925 року Яків опинився у Варшаві. За посередництва колишнього міністра внутрішніх справ УНР Олександра Саліковського, якого знав з 1908 року, Яків дістав нансенівський паспорт — він вирішив
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли кулі співали, Роман Миколайович Коваль», після закриття браузера.